ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 грудня 2025 року
м. Київ
справа № 303/5830/22
провадження № 61-2887св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Карпенко С. О., 
Сердюка В. В.,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Якименко Микола Миколайович, на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 лютого 2023 року у складі судді
Мирошниченка Ю. М. та постанову Закарпатського апеляційного суду 
від 16 січня 2024 року у складі колегії суддів Мацунича М. В., Куштана Б. П., Джуги С. Д.,
у справі за позовом ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівської міської ради, орган опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради, про відібрання дитини,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівської міської ради, орган опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради, про відібрання дитини.
Позов обґрунтований тим, що вона та відповідач є батьками малолітньої дитини -  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області 
від 17 серпня 2017 року у справі № 303/1556/17-ц у задоволенні позову 
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівської міської ради, служба у справах дітей Ужгородської міської ради, орган опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради, про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_1 до     ОСОБА_4 про визначення місця проживання дитини задоволено. Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 з батьком ОСОБА_1 за адресою його проживання на АДРЕСА_1 . 
Постановою Закарпатського апеляційного суду від 06 червня 2019 року 
у справі № 303/1556/17-ц апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області 
від 17 серпня 2017 року скасовано, первісний позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визначено місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_3 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , із матір`ю ОСОБА_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на малолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 2 000 грн, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 21 березня 2017 року і до досягнення дитиною повноліття. У задоволенні зустрічного позову 
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 25 листопада 2019 рокукасаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Постанову Закарпатського апеляційного суду від 06 червня 2019 року залишено без змін (провадження 
№ 61-14142св19).
У березні 2022 року без згоди позивача ОСОБА_1 забрав малолітню дитину та не повертає її матері, не дозволяє бачитися та спілкуватися з нею. 
Ігноруючи зазначені судові рішення, відповідач умисно і протиправно не віддає їй дочку. 
Враховуючи вік малолітньої дитини, відібрання дочки від батька буде відповідати якнайкращим її інтересам. Дочка наразі позбавлена материнської любові, турботи, виховання, піклування, догляду та духовного зв`язку з матір`ю. 
З урахуванням викладеного ОСОБА_2 просила суд відібрати у ОСОБА_1 малолітню дитину -  ОСОБА_3 та передати її матері.
Короткий зміст рішень суду першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області 
від 28 лютого 2023 року, залишеним без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 16 січня 2024 року, позов ОСОБА_2 задоволено.
Відібрано малолітню дитину -  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 
у батька ОСОБА_1 та повернуто матері ОСОБА_2 за місцем її проживання: АДРЕСА_3 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 
992,40 грн.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, керувався тим, що ОСОБА_1 протиправно утримує у себе малолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та не повертає її матері всупереч визначення рішенням суду місця проживання дитини з матір`ю. ОСОБА_1 не доведено належними доказами, що повернення малолітньої дочки матері, створить загрозу її життю та здоров`ю або негативно вплине на її розвиток. Судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що повернення дитини буде суперечити її інтересам. Тому підстави, які б перешкоджали поверненню дитини матері, відсутні.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У лютому 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Якименко М. М., засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області 
від 28 лютого 2023 року та постанову Закарпатського апеляційного суду 
від 16 січня 2024 року, просить їх скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову або передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 08 квітня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи.
Ухвалою Верховного Суду від 22 квітня 2024 року зупинено виконання рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 лютого 
2023 року та постанови Закарпатського апеляційного суду від 16 січня 
2024 року.
У квітні 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 03 листопада 2025 рокусправу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів. 
Згідно протоколу автоматизованого визначення складу колегії суддів
від 02 грудня 2025 року, у зв`язку із перебуванням у відпустці судді 
Ситнік О. М. для розгляду касаційної скарги визначено колегію суддів: головуючий суддя - Ігнатенко В. М., склад колегії суддів: Калараш А. А., Карпенко С. О., Сердюк В. В., Фаловська І. М. 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не застосував висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року 
у справі № 495/271/18, від 30 жовтня 2019 року у справі № 352/2324/17, 
від 05 жовтня 2020 року у справі № 607/2905/18, від 18 травня 2022 року 
у справі № 212/2982/21, від 22 червня 2022 року у справі № 757/33742/19-ц, 
від 06 грудня 2023 року у справі № 359/1144/21, від 16 лютого 2024 року у справі №465/6496/19.
Суд апеляційної інстанції не дослідив зібрані у справі докази.   ОСОБА_1 посилався на факти насильства зі сторони  ОСОБА_2 щодо малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 05 травня 
2020 року у справі № 307/720/20. Крім того, постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 грудня 2019 року у справі 
№ 308/13130/19 ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого частиною першою статті 173-2 КпАП України та накладено на неї адміністративне стягнення у вигляді штрафу 
у розмірі 170 грн у дохід держави.
Суд апеляційної інстанції необґрунтовано відхилив клопотання про долучення доказів, а саме: висновку експертів Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України Козлової А. Г. та Волошиної О. В. від 26 жовтня 2023року № СЕ-19-23/46559-ПС; висновків фахівця ОСОБА_8 від 28 липня 2023 року та фахівця 
ОСОБА_9 від 01 серпня 2023 року, складених за результатами психодіагностичного обстеження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказані висновки були отримані   ОСОБА_5 після розгляду справи судом першої інстанції, а отже, з об`єктивних причин не могли бути подані раніше. 
Проте судом вищевказані обставини враховано не було. 
Постанова Закарпатського апеляційного суду від 16 січня 2024 року ухвалена суддями, яким ОСОБА_1 та його адвокат Якименко М. М. заявляли обґрунтовані відводи, а один із учасників колегії - суддя Джуга С. Д., був головуючим у справі про визначення місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі якого було ухвалено рішення про відібрання дитини у цій справі.
Позиція інших учасників справи
У грудні 2024 року до Верховного Суду надійшов відзив  ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Ковач І. В. на касаційну скаргу, у якому відповідач просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.
Відзив на касаційну скаргу мотивований тим, що посилання відповідача на те, що батько створив належні умови для виховання та розвитку дитини, яка має з ним міцний емоційний зв`язок, навчається у загальноосвітній школі, відвідує додаткові заняття, набула нових друзів, належними доказами не підтверджені.
Доводи касаційної скарги зводяться до викладення обставин справи, а також незгоди із наданою судом правовою оцінкою встановленим обставинам і дослідженим доказам. 
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених 
частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої 
статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, атакож у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Касаційне провадження відкрито з підстав, передбачених пунктами 1, 4 
частини другої статті 389 ЦПК України.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги зтаких підстав. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
ІНФОРМАЦІЯ_2 у  ОСОБА_1 та     ОСОБА_2 народилася дочка ОСОБА_3 . 
Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області 
від 17 серпня 2017 року у справі № 303/1556/17-ц у задоволенні позову 
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівської міської ради, служба у справах дітей Ужгородської міської ради, орган опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради, про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_1 до     ОСОБА_4 про визначення місця проживання дитини задоволено. Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 з батьком ОСОБА_1 за адресою його проживання на АДРЕСА_1 . 
Постановою Закарпатського апеляційного суду від 06 червня 2019 року 
у справі № 303/1556/17-ц апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області 
від 17 серпня 2017 року скасовано, первісний позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визначено місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_3 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , із матір`ю ОСОБА_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на малолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 2 000 грн, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 21 березня 2017 року і до досягнення дитиною повноліття. У задоволенні зустрічного позову 
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 25 листопада 2019 рокукасаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Постанову Закарпатського апеляційного суду від 06 червня 2019 року залишено без змін (провадження 
№ 61-14142св19).
Відповідно до довідки про результати проведення перевірки щодо звернення ОСОБА_2 зареєстрованого в Інформаційному порталі Національної поліції України журналі від 09 лютого 2022 року ЄО № 193 Ужгородського районного управління поліції головного управління національної поліції в Закарпатській області від 15 лютого 2022 року, 21 січня 2022 року о 14 год 30 хв ОСОБА_6 забрав їх дочку ОСОБА_3 та відмовляється її повертати. Під час розгляду заяви встановлено, що ОСОБА_6 забрав дочку, яка проживає у нього, дитина захворіла на «COVID-19» і після повного одужання поверне її матері. 
Згідно з довідкою про результати проведення перевірки щодо звернення ОСОБА_2 зареєстрованого в ІТС Інформаційного порталу Національної поліції України журналі від 04 квітня 2022 року ЄО № 4284 Ужгородського районного управління поліції головного управління національної поліції в Закарпатській області від 05 квітня 2022 року, 12 березня 2022 року 
ОСОБА_1 забрав їх дочку ОСОБА_3 та відмовляється її повертати. Під час розгляду заяви встановлено, що ОСОБА_1 забрав дочку, яка проживає у нього, але дитина захворіла і після повного одужання поверне її матері. 
Відповідно до довідки про результати проведення перевірки щодо звернення ОСОБА_2 зареєстрованого в ІТС Інформаційного порталу Національної поліції України журналі від 06 квітня 2022 року ЄО № 4430 Ужгородського районного управління поліції головного управління національної поліції в Закарпатській області від 08 квітня 2022 року, 12 березня 2022 року 
ОСОБА_1 забрав їх дочку ОСОБА_3 та відмовляється її повертати. Під час розгляду заяви встановлено, що ОСОБА_1 забрав дочку, яка проживає у нього, але дитина захворіла і після повного одужання поверне її матері. 
Згідно з довідкою від 27 квітня 2022 року про результати розгляду матеріалів Мукачівського районного управління поліції головного управління національної поліції в Закарпатській області від 05 квітня 2022 року ЄО № 3616 ОСОБА_1 забрав 09 березня 2022 року дочку сторін ОСОБА_3 та відмовляється її повертати і не дозволяє матері бачитись з дитиною. 
ОСОБА_1 пояснив, що не перешкоджає зустрічам дитини з матір`ю, але на цей час дитина захворіла і це відомо матері, тому поки буде лікуватись дитина проживатиме з ним. 
Відповідно до висновку органу опіки та піклування Ужгородського міського виконавчого комітету від 04 жовтня 2022 року № 648/23/01-12 орган опіки та піклування вважав необхідним повернення малолітньої дитини ОСОБА_3 
її матері ОСОБА_2 та підтверджує відсутність небезпеки для життя і здоров`я дитини. 
Начальник служби у справах дітей Мукачівської міської ради Степанова О. Р. надіслала суду першої інстанції лист, в якому зазначила, що повернення дитини за місцем проживання матері, може негативно позначитись на психологічному та емоційному стані дитини. 
На запит батька ОСОБА_1 08 грудня 2022 року проведено психологічну консультацію стосовно актуального психологічного стану дитини ОСОБА_3 . Згідно з консультаційного заключення психолога ОСОБА_7 , актуальний емоційний стан дитини не викликає занепокоєння і може бути оцінений як стабільний.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно із статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд із такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, правового суспільства, оскільки зростаючи дитина перетворюється на правового партнера дорослих членів суспільства.
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно зі статтею 9 Конституції України та статті 19 Закону України «Про міжнародні договори і угоди» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Згідно зі статтею 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, з огляду на об`єктивні обставини спору, а тільки потім права батьків.
Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).
Відповідно до абзацу другого частини першої статті 161 СК України під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки щодо дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку (постанова Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 205/1621/18, провадження № 61-23366св19).
Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави - учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.
Верховний Суд зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Згідно з частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
У рішенні від 19 вересня 2019 року у справі «Andersena v. Latvia» (Андерсена проти Латвії), заява № 79441/17, Європейський суд з прав людини відзначив, що «найкращі інтереси дитини» не можуть розумітися однаково, незалежно від того, чи розглядає суд запит про повернення дитини відповідно до Гаазької конвенції або постанову про опіку або батьківських правах. Національні суди, відхиляючи певну інформацію і докази, що стосуються конкретного розгляду, не можуть вважатися такими, що проігнорували найкращі інтереси дитини.
Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, зокрема, у рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13 ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню такі базові елементи: (а) погляди дитини; (б) індивідуальність дитини; 
(в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин; (г) піклування; захист і безпека дитини; (ґ) вразливе положення; (д) право дитини на здоров`я; (е) право дитини на освіту. Також підлягають врахуванню: (1) спроможність кожного з батьків піклуватися про дитину особисто; (2) стосунки між дитиною і батьками в минулому; (3) бажання батьків бути опікунами; (4) збереження стабільності в оточенні дитини, йдеться про місце проживання (дім), школу, друзів; (5) бажання дитини (постанова Верховного Суду від 15 січня 2025 року у справі № 760/2096/22 (провадження № 61-8404св24)).
Гарантії статті 8 Конвенції щодо права на повагу до сімейного життя передбачають, що втручання державних органів може мати місце у випадках, коли воно здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві та переслідує легітимну мету.
Стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (справа «Йогансен проти Норвегії» (Johansen v. Norway), Reports of Judgments and Decisions, рішення від 07 серпня 1996 року). 
Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 СК України).
Відібрання дитини у контексті статті 162 СК України - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, в зв`язку з чим у кожному випадку потрібно виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати, проте з урахуванням права кожного з батьків та добросовісної поведінки батьків задля дотримання прав дитини та кожного з них (постанова Верховного Суду від 06 грудня 2023 року у справі № 359/1144/21 (провадження 
№ 61-10593св23).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. При цьому суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу у реалізації ними прав, передбачених ЦПК України.
У змагальному процесі обов`язки мають як сторони, так і суд, який зобов`язаний забезпечити змагальність процесу.
При розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частини четверта, п`ята статті 19 СК України).
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).
Згідно з висновком органу опіки та піклування Ужгородського міського виконавчого комітету від 04 жовтня 2022 року № 648/23/01-12 орган опіки та піклування вважав необхідним повернення малолітньої дитини ОСОБА_3 
її матері ОСОБА_2 та підтверджує відсутність небезпеки для життя і здоров`я дитини. 
Разом з тим начальник служби у справах дітей Мукачівської міської ради Степанова О. Р. надіслала суду першої інстанції лист, в якому зазначила, що повернення дитини за місцем проживання матері, може негативно позначитись на психологічному та емоційному стані дитини. 
За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Таким чином, апеляційний суд не надав належної оцінки вищевказаним протилежним висновкам, щодо можливості/доцільності повернення дитини до матері, зроблені органом опіки та піклування і начальником служби у справах дітей, та не усунув протиріччя між цими висновками шляхом належного обґрунтування мотивів невзяття до уваги одного із них. 
Вирішуючи питання про доцільність відібрання малолітньої дитини і передання її батькам, суд насамперед має дослідити, чи не буде це суперечити інтересам дитини, зашкодити її здоров`ю чи розвитку, та встановити, чи є середовище, 
в яке передається дитина, благонадійним і благополучним, чи прижилася дитина у своєму новому середовищі.
Про наявність того, що дитина прижилась у своєму новому середовищі, можуть свідчити наступні факти: дитина відвідує дошкільний навчальний заклад - садок, різноманітні гуртки; за дитиною здійснюється медичний догляд; у дитини є свої друзі, захоплення; дитина має сталі сімейні зв`язки та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини тощо.
Таким чином, суди при вирішенні спору мають крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановити та надати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного його вирішення, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. 
Подібні за змістом правові висновки викладені у постанові Верховного Суду 
у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22).
Отже, апеляційний суд не перевірив, чи може зміна звичного місця проживання дитини безперечно мати негативні наслідки для її психоемоційного стану, чи проживала тривалий час малолітня дитина безперервно разом із батьком. 
Разом з тим в апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказував про те, що дитина проживає з ним з березня 2022 року, він створив належні умови для її виховання та розвитку, малолітня дитина має з ним міцний емоційний зв`язок, навчається у загальноосвітній школі, відвідує додаткові заняття, набула нових друзів, консультативним висновком психолога підтверджено, що у дитини сформувалася адекватна прив`язаність до батька, емоційний стан дитини не викликає занепокоєння.
Таким чином, апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, не надав належної оцінки вказаним доводам відповідача, викладеним в апеляційній скарзі, не мотивував їх відхилення та не врахував, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин щодо піклування над малолітньою дитиною, тому неповне з`ясування обставин справи, ненадання відповіді на усі доводи сторін, а тим паче відсутність мотивів, є неприпустимим порушенням норм процесуального права та суперечить інтересам дитини.
При визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі необхідно брати до уваги два міркування: по-перше, в найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки з сім`єю, окрім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або явно дисфункціональна; і по-друге, в найкращих інтересах дитини забезпечити її розвиток в безпечному, надійному і стабільному середовищі та в середовищі, що не є дисфункціональним (справа «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення від 16 липня 2015 року, пункт 76).
Також апеляційний суд не надав належної оцінки у сукупності з іншими доказами консультаційному заключенню психолога ОСОБА_7 
від 08 грудня 2022 року, згідно з яким емоційний стан малолітньої дитини не викликає занепокоєння і може бути оцінений як стабільний.
Отже, апеляційний суд не перевірив вказане заключення і не встановив чи буде існувати позитивний результат у долі дитини, який має настати після відібрання дитини від батька, з яким вона проживає, оскільки відповідач зазначав про те, що дитина висловлювала бажання проживати з батьком. 
Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Разом з тим, згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не буде відповідати інтересам дитини (стаття 12 Конвенції про права дитини, стаття 171 СК України, стаття 14 Закону України «Про охорону дитинства»).
Думка дитини може бути висловлена у письмових доказах (висновках органів опіки та піклування, спеціалістів тощо); електронних доказах (відео-, аудіоматеріалах); висновках психологічної експертизи; показаннях самої дитини, присутньої в залі судового засідання або з використанням режиму відеоконференції. 
Суд враховує висловлену дитиною думку системно, з`ясовуючи належно фактичні обставини справи, досліджуючи та надаючи належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, що в результаті сприятиме правильному вирішенню питання місця проживання дитини. Тільки так будуть забезпечені найкращі інтереси дитини, а не інтереси та бажання батьків, які вони не можуть чи не бажають вирішувати в позасудовий спосіб (постанови Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 404/3499/17 (провадження № 61-9074св20), від 16 лютого 2024 року у справі № 465/6496/19 (провадження № 61-16408св23)).
Верховний Суд неодноразово зазначав, що дитина є суб`єктом права і незважаючи на незначний вік, неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав. Одними з основних її прав є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя (постанови 
від 09 квітня 2025 року в справі № 643/7307/20 (провадження № 61-16230св24), від 19 листопада 2025 року у справі № 727/945/25 (провадження 
№ 61-7886св25)).
Ураховуючи викладене, апеляційний суд не врахував, що на час перегляду справи малолітня дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , досягла майже 9 років, разом з тим суд не вжив заходів з метою заслухати її думку щодо обставин у справі.
У зв`язку з наведеним не можна вважати, що в оскаржуваній постанові апеляційного суду достатньо викладено мотиви, на яких вона базується, адже право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи (рішення ЄСПЛ у справах «Мала проти України»; «Суомінен проти Фінляндії»).
Апеляційний суд не перевірив посилання відповідача на те, що позивачка притягувалася до адміністративної відповідальності на підставі постанови Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 грудня 
2019 року у справі № 308/13130/19, якою  ОСОБА_2 визнано 
винною у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого частиною першою статті 173-2 КпАП України та накладено на неї адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 170 грн у дохід держави.
Отже, апеляційний суд не позбавлений можливості здійснити аналіз відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень щодо зазначених  ОСОБА_1 рішень судів, оскільки він також посилався на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 05 травня 2020 року 
у справі № 307/720/20, яким, на думку відповідача, підтверджується протиправна поведінка     ОСОБА_2 відносно малолітньої дитини. 
Таким чином, апеляційний суд не зазначив, з урахуванням всіх вищеперерахованих обставин, чому доцільним, саме в інтересах дитини, є повернення її до матері, не перевірив чи мала малолітня дитина достатнє розуміння своїх прав, у судовому рішенні не навів мотивів чи буде відповідати відібрання дитини якнайкращім її інтересам, не встановив прихильності дитини до кожного з батьків, та можливості кожного з батьків забезпечити гармонійний розвиток, належне виховання дитини.
Подібні за змістом правові висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22).
Під час вирішення спору, що стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, суди повинні ґрунтовно дослідити та оцінити всі обставини справи, надати належну правову оцінку доказам: кожному конкретно взятому та їх сукупності (постанова Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі № 562/1686/18 (провадження № 61-16928св20)).
Верховний Суд зазначає, що рішення суду має бути спрямовано на захист інтересів дитини, що є законною метою у розумінні пункту 2 статті 8 Конвенції, за вказаних обставин у цій справі апеляційним судом належним чином не досліджено чи відповідає якнайкращим інтересам дитини відібрання дитини від батька, чи забезпечує ця обставина дотримання прав дитини на особисте та пряме спілкування і піклування обох батьків, що впливає, зокрема на всебічний та нормальний розвиток дитини і формування її родинних і міжособистісних стосунків у подальшому, тобто відповідає легітимній меті.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій, що передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду 
від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
На стадії касаційного розгляду справи суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, та переоцінювати докази у справі з огляду на положення статті 400 ЦПК України.
Відповідно до пункту 1 частини третьої та частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Оскільки апеляційний суд порушив наведені норми матеріального та процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалене цим судом рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню з направленням справи на новий апеляційний розгляд.

Щодо судових витрат
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Якименко Микола Миколайович, задовольнити частково.
Постанову Закарпатського апеляційного суду від 16 січня 2024 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий І. М. Фаловська
Судді В. М. Ігнатенко
А. А. Калараш
С. О. Карпенко
В. В. Сердюк