ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2026 року 
м. Київ

справа № 260/1293/24
адміністративне провадження № К/990/23017/25, № К/990/16067/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Соколова В.М.,
суддів: Білак М.В.,  Загороднюка А.Г., 
розглянувши у порядку письмового провадження у суді касаційної інстанції адміністративну справу № 260/1293/24
за позовом Військової частини НОМЕР_1 до Управління Західного офісу Держаудитслужби в Закарпатській області, треті особи - Товариство з обмеженою відповідальністю «Нео Консул», Державна податкова служба України про визнання протиправною та скасування вимоги в частині, провадження у якій відкрито
за касаційними скаргами Товариства з обмеженою відповідальністю «Нео Консул» та Військової частини НОМЕР_1 на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11 березня 2025 року (головуючий суддя - Матковська З.М., судді: Гінда О.М., Ніколін В.В.),
УСТАНОВИВ: 
І. Короткий зміст позовних вимог
У березні 2024 року Військова частина НОМЕР_1 (далі також - позивач) звернулась до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовом до Управління Західного офісу Держаудитслужби в Закарпатській області (далі також - відповідач), треті особи - Товариство з обмеженою відповідальністю «Нео Консул» (далі - ТОВ «Нео Консул»), Державна податкова служба України про визнання протиправними та скасування вимог Управління Західного офісу Держаудитслужби в Закарпатській області, викладені в пунктах 3, 4, 6, 8 листа № 130700-14/158-2024 від 23 січня 2024 року. 
Обґрунтовуючи протиправність спірних вимог, позивач посилається на те, що Військова частина НОМЕР_1 є іншим суб`єктом господарювання - платником ПДВ, який виконує роботи для забезпечення будівництва житла за державні кошти та, відповідно, не має права на використання пільги з оподаткування, передбаченої пунктом 197.15 статті 197 Податкового кодексу України (далі по тесту - ПК України). Такої пільги не має також TOB «Нео Консул», оскільки у паспортах бюджетних програм Міністерства оборони України за КПКВК 2101020 та 2101190 не відображене як відповідальний виконавець. 
Щодо виплати військовослужбовцям матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань позивач зазначив, що оскільки військовослужбовці Військової частини НОМЕР_1 набули право на таку допомогу в 2021 році, то виплату цієї допомоги в 2022 році не можна віднести до «втрат» або «збитків» позивача чи державного бюджету. 
Стосовно перегляду тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій позивач зауважив, що Військова частина НОМЕР_1 не є управителем багатоквартирних житлових будинків за адресами: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 у розумінні Закону України «Про житлово-комунальні послуги», а тому немає економічної потреби та правової підстави для перегляду тарифів, затверджених рішенням Виконавчого комітету Чопської міської ради № 52 від 16 травня 2016 року. 
Стосовно висновку відповідача про завищення вартості поставленого товару на суму 78 106,32 грн на підставі укладених Військовою частиною НОМЕР_1 договорів з різними суб`єктами господарювання про закупівлю товарів позивач зазначив, що із введенням в України воєнного стану Кабінетом Міністрів України установлюється, що оборонні та публічні закупівлі товарів, робіт і послуг здійснюються без застосування процедур закупівель та спрощених закупівель, визначених Законами України «Про публічні закупівлі» та «Про оборонні закупівлі». Відповідно, й необхідність здійснення процедур, які були передбачені для неконкурентних (закритих) закупівель: переговори, поетапні переговори, внесення до Реєстру, складення планів, засідання комісій (міжвідомчих комісій), складення й погодження розрахунково-калькуляційних матеріалів, проведення маркетингових досліджень, тощо, не встановлюється (не вимагається). Для укладення державного контракту (договору) достатньо рішення державного замовника (замовника) про його укладення та волевиявлення виконавця (закупівля за імпортом), та калькуляції витрат, сформованої виконавцем державного контракту (договору) в довільній формі (для інших виконавців), при цьому уся відповідальність щодо правильності розрахунку покладається на виконавця, що дозволило позивачу приймати відповідні рішення. 
На основі наведених обґрунтувань позивач просив скасувати вимоги Управління Західного офісу Держаудитслужби в Закарпатській області, викладені в пунктах 3, 4, 6, 8 листа № 130700-14/158-2024 від 23 січня 2024 року.
ІІ. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2024 року, з урахуванням ухвали про виправлення описки від 22 жовтня 2024 року, позов Військової частини НОМЕР_1 задоволено частково. Визнано протиправними та скасовано пункти 3, 4, 8 вимоги Управління Західного офісу Держаудитслужби в Закарпатській області № 130700-14/158-2024 від 23 січня 2024 року; в іншій частині позовних вимог відмовлено.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції керувався тим, що будівництво, яке здійснювалось ТОВ «Нео Консул» не може вважатися будівництвом житла в розумінні Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті на будівництво (придбання) житла для військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 лютого 2011 року № 147, оскільки гуртожитки у вказаному пункту дислокації відсутні у переліку об`єктів, які передбачається фінансувати у 2020, 2021, 2022 роках за рахунок коштів бюджетної програми КПКВ 2101190 «Будівництво (придбання) житла для військовослужбовців Збройних Сил України», що затверджені наказами Міністерства оборони України від 18 червня 2021 року № 168 та від 17 лютого 2022 № 67. Зазначене свідчить про те, що ТОВ «Нео Консул» не є суб`єктом, який звільняється від сплати податку на додану вартість у відповідності до пункту 197.15 статті 197 ПК України, оскільки не є забудовником та виконавцем цільової програми будівництва і не здійснювало будівництво житла за державні кошти.
Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що правовою підставою для включення прибутку в складі ціни є положення статті 19 частини першої пункту 5 Закону України «Про оборонні закупівлі», рівень якого встановлений рішенням Уряду, а саме пунктом 49 Порядку, затвердженого постановою № 363. Також суд вказав, що Законом України від 22 лютого 2024 року Розділ XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про оборонні закупівлі» доповнено пунктом 8-1 такого змісту: « 8-1. Положення частини третьої статті 30 цього Закону застосовуються до державних контрактів (договорів) на постачання товарів, виконання робіт та надання послуг для забезпечення потреб сектору безпеки і оборони, а також інших товарів, робіт і послуг для гарантованого забезпечення потреб безпеки і оборони України, які укладені за неконкурентною процедурою закупівель або без проведення видів (процедур) закупівель, визначених законодавством, та/або виконувалися (виконуються) під час дії правового режиму воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні».
Надалі суд першої інстанції виснував, що військова частина НОМЕР_1 не є управителем багатоквартирного житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 в розумінні Закону України «Про житлово-комунальні послуги». При цьому військова частина НОМЕР_1 , як співвласник вказаного будинку, здійснює оплату наданих послуг з постачання електроенергії для освітлення місць загального користування тощо. Вказані витрати військової частини НОМЕР_1 повністю відшкодовуються за рахунок коштів, отриманих від власників та наймачів квартир будинку на підставі укладених договорів відповідно до тарифів, затверджених рішенням Виконавчого комітету Чопської міської ради № 52 від 16 травня 2016 року. Військова частина НОМЕР_1 , в розпорядженні якої на праві господарського відання перебувають квартири державної форми власності, є співвласником багатоквартирного житлового будинку за адресою АДРЕСА_2 , оскільки більшість квартир будинку приватизована та перебуває у приватній власності. Також судом встановлено, що військова частина НОМЕР_1 не є управителем багатоквартирного житлового будинку за адресою АДРЕСА_2 в розумінні Закону України "Про житлово-комунальні послуги" та не несе жодних витрат, пов`язаних з наданням послуг з управління вказаним багатоквартирним будинком.
Водночас, суд першої інстанції констатував, що нарахування та виплата військовослужбовцям Військової частини НОМЕР_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у сумі 24 425,94 грн, нарахування та перерахування єдиного соціального внеску в сумі 5 373,71 грн та відшкодування податку з доходів фізичних осіб 4 396,67 грн проведено в порушення частини першої статті 3 Бюджетного кодексу України, пункту першого розділу ХХІV Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260.
У підсумку Закарпатський окружний адміністративний суд дійшов висновку про протиправність пунктів 3, 4, 8 вимоги Управління Західного офісу Держаудитслужби в Закарпатській області № 130700-14/158-2024 від 23 січня 2024 року та необхідність їх скасування. При цьому пункт 6 вимоги відповідача суд визнав правомірним.
Восьмий апеляційний адміністративний суд не погодився із висновками суду першої інстанції, визнав їх неправомірними, з огляду на що постановою від 11 березня 2025 року скасував рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2024 року та відмовив у задоволенні позову Військової частини НОМЕР_1 .
Суд апеляційної інстанції побудував своє рішення на висновках про те, що вимога органу державного фінансового контролю, спрямована на корегування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність із вимогами законодавства, є обов`язковою до виконання. Стосовно відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об`єкту контролю, то про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово стягнуті шляхом вимоги, оскільки такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом. Отже, правова природа письмової вимоги контролюючого органу породжує правові наслідки (зокрема обов`язки) для свого адресата, відтак наділена рисами правового акта індивідуальної дії (з урахуванням її змістовної складової, незалежно від форми документа, в якому вона міститься), і такий акт може бути предметом судового контролю в порядку адміністративного судочинства у разі звернення із відповідним позовом.
Апеляційний суд відзначив, що Управління Західного офісу Держаудитслужби в Закарпатській області вимагає у спірній вимозі від 23 січня 2024 року № 130700-14/158-2024, забезпечення відшкодування (повернення, стягнення) фінансових втрат, що спричинили збитки, в розрізі кожного порушення. Тобто, спірна вимога вказує на стягнення збитків, а усунення порушень, якими завдано матеріальної шкоди (збитків), полягає у відшкодуванні таких збитків (добровільне повернення (стягнення) та надходження коштів до бюджету/установи як наслідок).
Суд апеляційної інстанції погодився з доводами відповідача про те, що судова практика з приводу пред`явлення органом державного фінансового контролю вимоги про усунення порушень, що призвели до завдання збитків, і оскарження об`єктом контролю таких вимог є сталою та послідовною та вказує на те, що виявлені органом Держаудитслужби збитки відшкодовуються у добровільному порядку об`єктом контролю, або шляхом звернення органу Держаудитслужби із відповідним позовом про їх стягнення у судовому порядку, і правильність їх обчислення (фактичної наявності) перевіряє суд, який розглядає цей позов, а не позов підконтрольної установи про визнання вимоги протиправною.
Керуючись вищеописаною позицією, Восьмий апеляційний адміністративний суд дійшов висновку, що позов Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними та скасування пунктів 3, 4, 6 вимоги Управління Західного офісу Держаудитслужби в Закарпатській області не підлягає задоволенню.
Вирішуючи спір у частині, яка стосується пункту 8 вимоги відповідача щодо необхідності звернення до виконавчого комітету Чопської міської ради щодо затвердження тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій виходячи із обґрунтованих (розрахованих) витрат за 2023 рік, апеляційний суд не погодився із висновками Закарпатського окружного адміністративного суду, проте врахував доводи відповідача про те, що внаслідок несвоєчасного прийняття ефективних управлінських рішень Військовою частиною НОМЕР_1 щодо перегляду тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, втрачено можливість додатково отримати доходи спеціального фонду за ревізійний період на загальну суму 37 539,16 грн.
ІІІ. Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційних скарг та їхній рух у касаційній інстанції. Позиція інших учасників справи
ТОВ «Нео Консул» звернулось до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11 березня 2025 року та залишити в силі рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2024 року.
В обґрунтування вимог касаційної скарги зазначено, що вимога відповідача в частині пункту 4 є необґрунтованою і неконкретизованою, а тому не відповідає критеріям, установленим частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України). Скаржник наполягає, що вимога органу фінансового контролю є актом індивідуальної дії, підлягає оскарженню у порядку адміністративного судочинства та підлягає перевірці судом в аспекті дотримання процедури проведення заходу фінансового нагляду (контролю) та по суті виявлених порушень. Касатор посилається на неврахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 06 серпня 2020 року у справі № 826/6254/17, від 14 грудня 2020 року у справі №200/7584/19-а, від 26 травня 2022 року у справі № 480/496/19. 
Також у касаційній скарзі ТОВ «Нео Консул» посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування пункту 197.15 статті 197 ПК України у подібних правовідносинах. У цьому зв`язку скаржник вказує, що суд апеляційної інстанції проігнорував безпосередні підстави звернення до суду, не надав оцінку доводам учасників справи по суті оскаржуваного пункту 4 вимоги відповідача. При цьому вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що на ТОВ «Нео Консул», як на субпідрядника, який на підставі укладених із позивачем договорів виконував будівельні роботи, не поширюється пільга, передбачена пунктом 197.15 статті 197 ПК України.
Ухвалою Верховного Суду від 06 травня 2025 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.
Військова частина НОМЕР_1 також подала касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11 березня 2025 року та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Аргументи касаційної скарги позивача є подібними до тих, що наведені іншим скаржником - ТОВ «Нео Консул». Зокрема позивач, як і третя особа, посилається на неврахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду щодо правової природи вимоги органу фінансового нагляду (контролю) та належності обраного способу захисту порушеного права, які викладені у постановах від 06 грудня 2024 року у справі №420/1505/23 та від 30 грудня 2024 року у справі №440/4083/22.
Окрім того, позивач у касаційній скарзі посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування пункту 197.15 статті 197 ПК України у подібних правовідносинах. Зазначає, що будівництво житла для потреб військовослужбовців здійснюється виключно за бюджетною програмою КПКВ 2101190 «Будівництво (придбання) житла для військовослужбовців Збройних Сил України». Разом із тим, у переліку об`єктів, які передбачається фінансувати у 2020, 2021 та 2022 роках за рахунок коштів бюджетної програми КПКВ 2101190, відсутні об`єкти будівництва, роботи по яким здійснювало ТОВ «Нео Консул». Отже, ТОВ «Нео Консул» не є суб`єктом, який звільняється від сплати податку на додану вартість за пунктом 197.15 статті 197 ПК України, оскільки не є забудовником та виконавцем цільової програми будівництва, не здійснював будівництво житла для за державні кошти.
Окрім того, скаржник звертає увагу Суду на те, що замовником об`єкта будівництва є Державна спеціальна служба транспорту, генеральним підрядником (відповідальним виконавцем робіт) - Військова частина НОМЕР_1 , а ТОВ «Нео Консул» - субпідрядником, у відповідності до укладених договорів. Як зазначено у роз`ясненнях ДПС в Одеській області від 24 липня 2023 року, застосовувати податкову пільгу, встановлену пунктом 197.15 статті 197 ПК України мають право лише ті суб`єкти господарювання - платники податку на додану вартість, які є забудовниками та визначені виконавцями регіональної цільової програми будівництва (придбання) доступного житла у відповідному регіоні (вказані у паспорті такої програми) і безпосередньо здійснюють будівельно-монтажні роботи. Інші суб`єкти господарювання - платники податку на додану вартість, які виконують роботи для забезпечення будівництва доступного житла за договорами субпідряду з виконавцями регіональної цільової програми будівництва (придбання) доступного житла, права на використання пільги з оподаткування не мають та надають послуги виконавцям з нарахуванням податку на додану вартість за повною ставкою за загальновстановленими правилами.
На основі наведеного скаржник переконує, що Військовою частиною НОМЕР_1 , як генеральним підрядником будівництва було залучено іншого суб`єкта господарювання - ТОВ «Нео Консул» у якості субпідрядника, а тому на виконані ним будівельні роботи не поширюється податкова пільга, передбачена пунктом 197.15 статті 197 ПК України.
Ухвалою Верховного Суду від 12 червня 2025 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.
Від відповідача надійшли відзиви на касаційні скарги ТОВ «Нео Консул» і Військової частини НОМЕР_1 . У відзивах Західний офіс Держаудитслужби, вказуючи на правильність висновків суду апеляційної інстанції, просить відмовити у задоволенні касаційних скарг позивача та третьої особи, а постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11 березня 2025 року залишити без змін.
Ухвалою від 14 січня 2026 року Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Соколова В.М. провів необхідні дії з підготовки справи до касаційного розгляду та призначив її до розгляду в порядку письмового провадження.
ІV. Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи
Відповідно до пункту 8.6 Плану проведення заходів державного фінансового контролю Держаудитслужби на III квартал 2023 Управлінням Західного офісу Держаудитслужби в Закарпатській області проведено ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності Військової частини НОМЕР_1 за період з 01 січня 2021 року по 30 червня 2023 року.
За результатами проведеної планової ревізії - 21 грудня 2023 року складено акт №13-07-08/09.
Акт містить наступні висновки про допущені порушення, зокрема щодо спірних питань:
1. За результатами виконаних підрядних робіт ТОВ «Нео Консул» по семи договорах, складених та підписаних в установленому порядку замовником та підрядником 28 актах приймання виконаних робіт форми № КБ-2в, довідок форми № КБ-3в, у порушення пункту 197.15 статті 197 ПК України, якою визначено що звільняються від оподаткування операції з постачання будівельно-монтажних робіт з будівництва доступного житла та житла, що будується за державні кошти, включено податок на додану вартість у загальній сумі 6 388 144,45 грн. Унаслідок цього Військовій частині НОМЕР_1 та Державному бюджету завдано матеріальної шкоди (збитків) на суму 6 388 144,45 грн.
2. В порушення пункту 8 Особливостей здійснення оборонних закупівель на період дії правового режиму воєнного стану, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2022 року № 1275, підпункту 1 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 20 березня 2022 року № 335, підприємствами та фізичними особами-підприємцями, внаслідок включення прибутку до ціни товару, який на підставі 12 договорів та первинних документів укладених із семи суб`єктами господарювання прийнято Військовою частиною НОМЕР_1 за договірною ціною реалізації товарів, встановленої на підставі калькуляції витрат, призвело до завищення вартості поставленого товару на суму 78 106,32 грн, оплату якого здійснено в повному обсязі коштом державного бюджету за бюджетною програмою КПКВК 2105010 «Забезпечення діяльності Державної спеціальної служби транспорту» у тому числі КЕКВ 2210 «Предмети, матеріали, обладнання та інвентар» - 67 591,52 грн, за КЕКВ 2220 «Медикаменти та перев`язувальні матеріали» - 5 920,32 гри та КЕКВ 2230 «Продукти харчування» - 4 594,48 грн, чим спричинено матеріальної шкоди (збитків) Військовій частині НОМЕР_1 та Державному бюджету на відповідну суму.
3. Нарахування та виплата військовослужбовцям Військової частини НОМЕР_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у сумі 24 425,94 грн, нарахування та перерахування єдиного соціального внеску в сумі 5 373,71 грн та відшкодування податку з доходів фізичних осіб - 4 396,67 грн проведено в порушення частини першої статті 3 Бюджетного кодексу України, пункту 1 Розділу XXIV Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за №745/32197, та частини п`ятої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Внаслідок допущених порушень завдано матеріальної шкоди Військовій частині НОМЕР_1 на суму 34 196,32 грн.
4. Внаслідок несвоєчасного прийняття Військовою частиною НОМЕР_1 ефективних управлінських рішень щодо перегляду тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, втрачено можливість додатково отримати доходи спеціального фонду за ревізійний період на загальну суму 37 539,16 грн.
31 січня 2024 року позивачем отримано вимогу Управління Західного офісу Держаудитслужби в Закарпатській області від 23 січня 2024 року № 130700-14/158-2024 «Про усунення виявлених порушень».
На підставі пунктів 3, 4, 6, 8 зазначеної вимоги відповідач вимагає: « 3. Забезпечити відшкодування коштів на суму 78 106,32 грн, внаслідок включення прибутку до вартості придбаних товарно-матеріальних цінностей згідно Договорів про закупівлю товарів за державні кошти, в тому числі шляхом проведення претензійно-позовної роботи із стягнення коштів чи обравши інший спосіб реалізації права на їх повернення. 4. Забезпечити відшкодування коштів на суму 6 388 144,45 грн, внаслідок оплати вартості виконаних будівельних робіт з ПДВ, зокрема TOB «Нео Консул» по об`єктах: «Нове будівництво пункту постійної дислокації для розміщення окремого десантно-штурмового батальйону за адресою: Закарпатська обл., м. Берегове, вул. Фабрична, 38-а», XIV черга будівництва. Житловий будинок та «Нове будівництво пункту постійної дислокації для розміщення окремого десантно-штурмового батальйону за адресою: Закарпатська обл., м. Берегове, вул. Фабрична, 38-а», VIII черга будівництва. Гуртожиток, в тому числі шляхом проведення претензійно-позовної роботи із стягнення коштів чи обравши інший спосіб реалізації права на їх повернення. 6. Забезпечити відшкодування коштів, зайво виплачених військовослужбовцям у вигляді матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань з врахуванням ЄСВ та ПДФО на загальну суму 34 196,32 грн, у тому числі шляхом стягнення з винних осіб чи обравши інший спосіб реалізації права на повернення коштів. 8. Звернутися до виконавчого комітету Чопської міської ради щодо затвердження тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій виходячи із обґрунтованих (розрахованих) витрат за 2023 рік».
Не погодившись з вищеописаними порушеннями та пунктами 3, 4, 6, 8 вимоги відповідача, Військова частина НОМЕР_1 звернулась до суду з цим позовом.
V. Джерела права й акти їхнього застосування
Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб.
За приписами частини першої статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
За правилами частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
Відповідно до статті 1 Закону України від 26 січня 1993 року № 2939-XII «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» (далі - Закон № 2939-XII) здійснення державного фінансового контролю забезпечує центральний орган виконавчої влади, уповноважений Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю (далі - орган державного фінансового контролю).
Частина перша статті 2 Закону № 2939-XII встановлює, що головними завданнями органу державного фінансового контролю є: здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяттям зобов`язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності у міністерствах та інших органах виконавчої влади, державних фондах, фондах загальнообов`язкового державного соціального страхування, бюджетних установах і суб`єктах господарювання державного сектору економіки, в тому числі суб`єктах господарювання, у статутному капіталі яких 50 і більше відсотків акцій (часток) належить суб`єктам господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували у періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів, державних фондів та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі - підконтрольні установи), за дотриманням бюджетного законодавства, дотриманням законодавства про закупівлі, діяльністю суб`єктів господарської діяльності незалежно від форми власності, які не віднесені законодавством до підконтрольних установ, за судовим рішенням, ухваленим у кримінальному провадженні.
Державний фінансовий контроль забезпечується органом державного фінансового контролю через проведення державного фінансового аудиту, інспектування, перевірки закупівель та моніторингу закупівлі (частина друга статті 2 Закону).
За приписами частини першої статті 4 Закону № 2939-XII інспектування здійснюється органом державного фінансового контролю у формі ревізії та полягає у документальній і фактичній перевірці певного комплексу або окремих питань фінансово-господарської діяльності підконтрольної установи, яка повинна забезпечувати виявлення наявних фактів порушення законодавства, встановлення винних у їх допущенні посадових і матеріально відповідальних осіб. Результати ревізії викладаються в акті.
Відповідно до пункту 1 Положення про Державну аудиторську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 лютого 2016 року № 43 (далі - Положення № 43) Державна аудиторська служба України (Держаудитслужба) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів та який реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю.
Згідно з підпунктом 3 пункту 4 Положення № 43 закріплено, що Держаудитслужба реалізує державний фінансовий контроль через здійснення: державного фінансового аудиту; перевірки закупівель; інспектування (ревізії); моніторингу закупівель.
У силу пункту 6 Положення № 43 Держаудитслужба для виконання покладених на неї завдань має право в установленому порядку, зокрема, пред`являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства; у разі виявлення збитків, завданих державі чи підприємству, установі, організації, що контролюється, визначати їх розмір в установленому законодавством порядку.
Вказані положення кореспондуються з пунктами 7 та 10 статті 10 Закону № 2939-XII, за приписами яких органу державного фінансового контролю надається право: пред`являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства; звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.
У частині другій статті 15 Закону № 2939-XII закріплено, що законні вимоги службових осіб органу державного фінансового контролю є обов`язковими для виконання службовими особами об`єктів, що контролюються.
Пунктом 7 Положення № 43 передбачено, що Держаудитслужба здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку міжрегіональні територіальні органи.
За змістом пункту 2 Порядку проведення інспектування Державною аудиторською службою, її міжрегіональними територіальними органами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2006 року № 550 (далі - Порядок № 550) інспектування полягає у документальній і фактичній перевірці певного комплексу або окремих питань фінансово-господарської діяльності об`єкта контролю і проводиться у формі ревізії, яка повинна забезпечувати виявлення фактів порушення законодавства, встановлення винних у їх допущенні посадових і матеріально відповідальних осіб.
Пунктами 4, 5 Порядку № 550 передбачено, що планові та позапланові виїзні ревізії проводяться органами державного фінансового контролю відповідно до Закону та цього Порядку. Планові виїзні ревізії проводяться відповідно до планів проведення заходів державного фінансового контролю, затверджених в установленому порядку, позапланові виїзні ревізії - за наявності підстав, визначених Законом.
Згідно з пунктом 50 Порядку № 550 за результатами проведеної ревізії у межах наданих прав органи державного фінансового контролю вживають заходів для забезпечення: притягнення до адміністративної, дисциплінарної та матеріальної відповідальності винних у допущенні порушень працівників об`єктів контролю; порушення перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених із порушенням законодавства; звернення до суду в інтересах держави щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства з питань збереження і використання активів, а також стягнення у дохід держави коштів, одержаних за незаконними договорами, без встановлених законом підстав або з порушенням вимог законодавства; застосування заходів впливу за порушення бюджетного законодавства.
Пунктом 19 частини першої статті 4 КАС визначено, що індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.
В абзаці 4 пункту 1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 23 червня 1997 року № 2-зп у справі № 3/35-313 вказано, що за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію.
У пункті 5 Рішення Конституційного Суду України від 22 квітня 2008 року № 9-рп/2008 в справі № 1-10/2008 вказано, що при визначенні природи «правового акта індивідуальної дії» правова позиція Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що «правові акти ненормативного характеру (індивідуальної дії)» стосуються окремих осіб, «розраховані на персональне (індивідуальне) застосування» і після реалізації вичерпують свою дію.
VІ. Позиція Верховного Суду
Предметом судового контролю у цій справі є пункти 3, 4, 6, 8 вимоги Управління Західного офісу Держаудитслужби в Закарпатській області від 23 січня 2024 року №130700-14/158-2024 «Про усунення виявлених порушень», яка адресована Військовій частині НОМЕР_1 .
Верховним Судом відкрито касаційні провадження за касаційними скаргами позивача - Військової частини НОМЕР_1 та третьої особи - ТОВ «Нео Консул» на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11 березня 2025 року з підстав, передбачених пунктами 1, 3 частини четвертої статті 328 КАС України, у зв`язку з неврахуванням судом апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні висновків Верховного Суду щодо правової природи та рис письмової вимоги контролюючого органу та можливості її оскарження до суду в порядку адміністративного судочинства, а також у зв`язку з відсутністю висновку Верховного Суду щодо питання застосування пункту 197.15 статті 197 ПК України у подібних правовідносинах.
Перевіряючи обґрунтованість доводів касаційних скарг у межах, визначених статтею 341 КАС України, Верховний Суд виходить з такого.
За приписами статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. 
У пункті 1 резолютивної частини Рішення від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 Конституційний Суд України висловив позицію, що конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному. Реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом.
У постанові від 12 травня 2022 року у справі № 620/4169/20 Верховний Суд зазначив, що вимога органу державного фінансового контролю, спрямована на корегування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність із вимогами законодавства, є обов`язковою до виконання. Стосовно відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об`єкту контролю, то про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово стягнуті шляхом вимоги, оскільки такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом.
Тобто правова природа письмової вимоги контролюючого органу породжує правові наслідки, зокрема обов`язки для свого адресата, а відтак наділена рисами правового акту індивідуальної дії з урахуванням її змістовної складової, незалежно від форми документа, в якому вона міститься, і такий акт може бути предметом судового контролю в порядку адміністративного судочинства у разі звернення із відповідним позовом.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі №820/3534/16 дійшла висновку, що спір про правомірність вимог контролюючих органів, скерованих на адресу підконтрольних суб`єктів, є публічно-правовим та підпадає під визначення справи адміністративної юрисдикції. У цій постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що такий висновок був сформульований Верховним Судом України у постанові від 23 лютого 2016 року у справі №818/1857/14, і Велика Палата Верховного Суду не знайшла підстав для відступу від цієї позиції.
Аналогічна правова позиція також підтримана і Верховним Судом, зокрема у постанові від 08 травня 2018 року у справі № 826/3350/17, у якій за наслідками проведеного аналізу сутності завдань і функцій органів фінансового контролю, в тому числі у їх співвідношенні із завданнями адміністративного судочинства (рішення суб`єкта владних повноважень як предмет судового контролю), сформульовано позицію, що рішення (дії, бездіяльність) органу фінансового контролю, прийняті в результаті реалізації їх окремо взятих завдань або функцій (пред`явлення обов`язкової до виконання вимоги як одна з них), є окремими предметами судового контролю.
Верховний Суд у справі № 826/3350/17 (постанова від 08 травня 2018 року) також дійшов висновків, що під час вирішення справ, предметом яких є правомірність вимог контролюючих органів, скерованих на адресу підконтрольних суб`єктів, судам належить, виходячи із правової природи письмової вимоги контролюючого органу, враховувати чи прийнята вона на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством. З метою встановлення того, чи контролюючим органом при прийнятті спірної вимоги владні управлінські функції реалізовані у передбачений законом спосіб, суду належить надати правову оцінку змісту вимоги як індивідуально-правового акту.
Такий правовий підхід застосований Верховним Судом також у постановах від 06 серпня 2020 року у справі № 826/6254/17, від 20 листопада 2018 року у справі № 815/4223/16, від 11 жовтня 2018 року у справі № 813/4101/17, від 11 вересня 2018 року у справі №825/1481/16.
Додатково у контексті цього питання варто зауважити, що Верховний Суд у постанові від 20 лютого 2018 року у справі № 822/2087/17 зазначив, що висновок суду про те, що збитки контролюючим органом можуть бути стягнуті лише в ході відповідного судового процесу (а не шляхом пред`явлення обов`язкової до виконання вимоги), не спростовує того, що «законна вимога» контролюючого органу, як індивідуально-правовий акт, повинна відповідати вимогам закону в частині її змісту і форми. Саме аналіз змісту вимоги контролюючого органу свідчить про те, чи такі вимоги дотримано та чи породжує така вимога права і обов`язки для підконтрольної установи.
З проведеного аналізу сутності завдань і функцій органів фінансового контролю, в тому числі у їх співвідношенні із завданнями адміністративного судочинства (рішення суб`єкта владних повноважень як предмет судового контролю), висновується, що рішення (дії, бездіяльність) органу фінансового контролю, прийняті в результаті реалізації їхніх окремо взятих завдань або функцій (пред`явлення обов`язкової до виконання вимоги як одна з них), є окремими предметами судового контролю.
Та обставина, що законодавство прямо передбачає порядок реалізації окремо взятого завдання чи функції контролюючого органу, зокрема, стягнення збитків у судовому порядку на підставі пункту 10 частини першої статті 10 Закону № 2939-XII, з якою кореспондується пункт 50 Порядку № 550, жодним чином не відміняє чи спростовує того, що всі рішення, дії чи бездіяльність органів державного фінансового контролю, прийняті або здійснені при реалізації ними їхніх владних управлінських функцій, можуть бути окремим предметом судового розгляду при поданні відповідного адміністративного позову. За своєю правовою природою реалізація контролюючим органом компетенції в частині пред`явлення обов`язкових до виконання вимог і в частині здійснення процедури стягнення заподіяних збитків передбачає наявність різних, окремих, незалежних процедур.
Таку правову позицію неодноразово висловлював Верховний Суд, зокрема, у постановах від 06 серпня 2020 року у справі № 826/6254/17, від 22 жовтня 2020 року у справі №820/3089/17, від 14 грудня 2020 року у справі №200/7584/19-а, від 31 травня 2021 року у справі № 826/18686/16, від 31 серпня 2021 року у справі № 160/5323/20, від 02 листопада 2021 року у справі № 420/6808/19, від 12 травня 2022 року у справі №620/4169/20, від 22 грудня 2022 року у справі № 826/13003/17, від 21 березня 2023 року у справі № 560/4370/22, а також від 09 березня 2023 року у справі № 500/2489/21, від 29 березня 2023 року у справі № 160/7775/21, від 06 липня 2023 року у справі №1740/2398/18, від 30 грудня 2024 року у справі № 440/4083/23, від 26 листопада 2025 року у справі № 620/9246/24.
На основі цього колегія суддів констатує, що Верховним Судом сформований висновок про можливість оскарження вимоги контролюючого органу і підстав для відступу від такого висновку колегія суддів не вбачає. 
Повертаючись до обставин цієї справи, зазначимо, що суд першої інстанції, дослідивши положення нормативно-правових актів, що регулюють спірні правовідносини в контексті суті виявлених відповідачем порушень фінансово-господарської діяльності Військової частини НОМЕР_1 , дійшов висновку про протиправність пунктів пункти 3, 4, 8 вимоги Управління Західного офісу Держаудитслужби в Закарпатській області № 130700-14/158-2024 від 23 січня 2024 року.
У свою чергу, суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, застосував вищезгадану позицію Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №820/3534/16 та висновок, яким міститься у постанові Верховного Суду від 24 квітня 2020 року у справі № 802/342/17, про те, що збитки та інші суми, що підлягають стягненню, стягуються у судовому порядку за позовом органу державного фінансового контролю, правильність їх обчислення перевіряє суд, який розглядає цей позов, але не позов підконтрольної установи про визнання вимоги протиправною. 
Зазначаючи про те, що спірна вимога органу державного фінансового контролю вказує на збитки, а усунення порушень, якими завдано матеріальної шкоди (збитків), полягає у відшкодуванні таких збитків (добровільне повернення (стягнення) та надходження коштів до бюджету/установи як наслідок), апеляційний суд виснував про необхідність відмовити у задоволенні позову з цих підстав. 
Разом із тим, Верховний Суд зауважує, що постанови Верховного Суду, на які посилається суд апеляційної інстанції у своєму рішенні, не містять висновку про відсутність у підконтрольної установи права на оскарження у судовому порядку вимоги органу державного фінансового контролю про усунення порушень, за допомогою якої неможливо примусово стягнути виявлені в ході ревізії збитки.
Варто наголосити, що у площині спірних правовідносин ключовим питанням є можливість підконтрольної установи звернутися до суду з позовом про визнання протиправною вимоги, яка включає в себе пункти зобов`язального характеру, а саме: відшкодування збитків шляхом повернення грошових коштів та перерахування їх в дохід державного бюджету.
Тож задля правильного вирішення спору необхідно дослідити правову природу встановлених порушень. Без належного дослідження цього питання та встановлення вини підконтрольної установи (доведеність факту наявності порушення під час здійснення фінансово-господарської діяльності) неможливо надати оцінку правомірності вимоги у частині законності і правильності обчислення розміру збитків.
Отже, право підконтрольної установи на оскарження вимоги, яка містить зобов`язання щодо повернення збитків, слід розуміти в контексті «права на оскарження вимоги, як акта індивідуальної дії, в частині дотримання процедури проведення перевірки контролюючим органом (шляхом проведення ревізії, моніторингу та ін.) у співвідношенні з суттю встановлених порушень». 
Водночас, правомірність вимоги у частині законності і правильності обчислення розміру збитків може бути предметом перевірки в судовому порядку за позовом органу державного фінансового контролю про їхнє стягнення. Такий порядок оскарження слід застосовувати, якщо підконтрольною установою не було попередньо оскаржено таку вимогу по суті встановлених порушень під час проведення відповідної перевірки і таким порушенням, судом не було надано оцінку (відсутня будь-яка реакція з боку підконтрольної установи після отримання вимоги), або дотримання процедури проведення перевірки (ревізії, моніторингу, тощо) та факт порушення з боку підконтрольної установи під час здійснення господарської діяльності встановлено у судовому рішенні.
Аналогічний правовий підхід викладений, зокрема, у постанові Верховного Суду від 25 липня 2024 року у справі № 160/12986/21.
У справі, що розглядається, зміст спірної вимоги, яка є індивідуально-правовим актом і породжує права та обов`язки для підконтрольної установи, якій вона адресована, полягає у тому, щоб забезпечити відшкодування збитків, установлених контролюючим органом. Додатково про обов`язковий характер цієї вимоги свідчить застереження у ній про те, що її невиконання є підставою для звернення до суду в інтересах держави. Таким чином, ця вимога сформульована на виконання владних управлінських функцій відповідача. 
Отже, наведене в сукупності не виключає права підконтрольної установи на перевірку оскаржуваної вимоги у судовому порядку крізь призму критеріїв, визначених частиною другою статті 2 КАС України.
Обґрунтованість, у силу статті 2 КАС України, є однією з обов`язкових ознак рішення (дії, бездіяльності) суб`єкта владних повноважень, що підлягає встановленню адміністративним судом.
Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 09 вересня 2025 року у справі № 160/17650/21 та від 29 березня 2023 року у справі № 160/17775/21.
Втім, як слідує з оскаржуваної постанови, суд апеляційної інстанції не проаналізував установлені контролюючим органом порушення під час проведеної ревізії фінансово-господарської діяльності позивача, не взяв до уваги безпосередні підстави звернення до суду, які полягають саме у незгоді позивача з висновками контролюючого органу про наявність порушень вимог законодавства, не надав оцінку доводам учасників справи по суті оскаржуваної вимоги, не дослідив наявні у матеріалах справи докази і не надав оцінку обставинам справи.
Викладене в сукупності дає підстави для висновку про недотримання судом апеляційної інстанції принципу офіційного з`ясування всіх обставин справи під час дослідження зібраних у справі доказів, що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
Таким чином, висновок апеляційного суду про відмову у задоволенні позовних вимог є передчасним і таким, що зроблений без повного з`ясування обставин, що мають значення для вирішення справи, без дотримання положень статті 90 КАС України та з неправильним застосуванням норм матеріального права, а відтак оскаржуване судове рішення не відповідає вимогам законності та обґрунтованості, встановленим статтею 242 КАС України.
Отже, доводи скаржників, які слугували підставою касаційного оскарження за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, знайшли своє підтвердження. 
Водночас, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові не застосовував норми пункту 197.15 статті 197 ПК України та не перевіряв правильність застосування цієї норми судом першої інстанції, Верховний Суд не вбачає необхідності для формування висновку щодо питання застосування пункту 197.15 статті 197 ПК України у межах спірних правовідносин.
Суд зазначає, що діє в межах повноважень, визначених статтею 341 КАС України, частиною другою якої встановлено, що суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Згідно з частинами другою, четвертою статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема, суд не дослідив зібрані у справі докази.
Справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Узагальнюючи зазначене, колегія суддів дійшла висновку про необхідність скасування оскаржуваної постанови з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Під час нового розгляду цієї справи суду необхідно ретельно дослідити спірні правовідносини з урахуванням викладених у цій постанові висновків і надати оцінку вказаним обставинам, зокрема надавши правову оцінку змісту оскаржуваної вимоги як індивідуально-правового акту на відповідність критеріям, визначеним частиною другою статті 2 КАС України, правильно застосувати до спірних правовідносин норми матеріального права та ухвалити рішення відповідно до вимог статті 242 КАС України. 
VІІ. Судові витрати
Оскільки справа повертається на новий судовий розгляд, питання про розподіл судових витрат у порядку статті 139 КАС України не вирішується.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Нео Консул» задовольнити частково.
Касаційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити.
Постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11 березня 2025 року у справі № 260/1293/24 скасувати.
Справу № 260/1293/24 направити на новий розгляд до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді	В.М. Соколов М.В. Білак   А.Г. Загороднюк