ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2026 року 
м. Київ

справа № 300/681/25
касаційне провадження № К/990/25793/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Бившевої Л.І.,
суддів: Хохуляка В.В.,  Гончарової І.А., 

розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами касаційну скаргу ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ) на ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20.02.2025 (суддя Могила А.Б.) та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29.05.2025 (головуючий суддя - Глушко І.В., судді - Затолочний В.С., Судова-Хомюк Н.М.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Івано-Франківській області (далі - Управління) про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень і вимоги про сплату боргу, - 
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 01.02.2025 через систему «Електронний суд» звернулась до суду з позовом до Управління, в якому (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог)просила: визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 22.04.2024 №009963/2407, №009965/2407, №009966/2407, №009968/2407, №009970/2407, №009971/2407, №009973/2407; визнати протиправним та скасувати рішення від 22.04.2024 №009977/2407; визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 22.04.2024 №Ф-009975/240.
Івано-Франківський окружний адміністративний суд ухвалою від 06.02.2025 позовну заяву ОСОБА_1 залишив без руху з підстав її невідповідності вимогам частин третьої, шостої статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України щодо додання до позовної заяви документа про сплату судового збору в установленому порядку та розмірі, а також щодо подання заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду.
ОСОБА_1 17.02.2025 через систему «Електронний суд» подала до суду заяву про поновлення процесуального строку, яку обґрунтувала тим, що 08.01.2025 вона дізналася про рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 03.01.2025 у справі №300/8717/24, яким позов Управління до ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу був задоволений. У вказаному рішенні суду зазначено, що борг виник згідно з податковими повідомленнями-рішеннями, прийнятими за результатами проведеної документальної позапланової невиїзної перевірки платника податків. Звернула увагу, що відповідно до наданих контролюючим органом на запит позивача документів, Управлінням 24.01.2024 рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення було направлено ОСОБА_1 повідомлення №9 від 23.01.2024 та наказ №181-п від 23.01.2024 про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки. Однак, вказаний рекомендований лист повернувся неврученим з відміткою відділення поштового зв`язку «за закінченням терміну зберігання». Відтак, позивач не могла дізнатися про порушення свого права та офіційно дізналася про таке порушення з рішення суду від 03.01.2025 у справі №300/8717/24. Також, ОСОБА_1 вказала, що у період з 04.07.2024 по 12.07.2024 перебувала на стаціонарному лікуванні. Крім того, ОСОБА_1 звернула увагу, що підставою для продовження строків є введення на території України воєнного стану у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. 
Івано-Франківський окружний адміністративний суд ухвалою від 20.02.2025 визнав неповажними причини пропуску строку звернення ОСОБА_1 до суду, позовну заяву ОСОБА_1 до Управління про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, рішення та вимоги повернув позивачу з усіма доданими до неї матеріалами. 
Восьмий апеляційний адміністративний суд постановою від 29.05.2025 ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20.02.2025 залишив без змін.
Рішення судів першої та апеляційної інстанцій мотивовані тим, що позивачем не надано доказів та не наведено обставин, які б підтверджували наявність об`єктивно непереборних, не залежних від волевиявлення особи та пов`язаних з дійсними істотними перешкодами чи труднощами причин для своєчасного вчинення процесуальних дій, а саме звернення до суду з позовом, з урахуванням того, що оскільки оскаржувані податкові повідомлення-рішення, рішення та вимога були надіслані позивачці за адресою її проживання рекомендованим листом з повідомленням про вручення 22.04.2024, проте повернулися Укрпоштою на адресу Управління 08.05.2024 у зв`язку з закінченням встановленого строку зберігання, то вважається, що таке поштове відправлення фактично вручене відповідно до вимог Податкового кодексу України 08.05.2024 і саме із цієї дати починається відлік шестимісячного строку звернення до суду щодо оскарження таких рішень. Зазначене слугувало підставою для висновку судів про те, що триваюча пасивна поведінка позивача не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів не може бути визнана такою, що не залежала від особи, яка пропустила строк. Також, суди вказали, що відповідно до правових висновків, викладених Верховним Судом у постанові від 29.09.2022 у справі № 500/1912/22 та Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 10.11.2022 у справі № 990/115/22, сам факт запровадження воєнного стану в Україні, без обґрунтування неможливості звернення до суду саме позивачем у встановлені строки, у зв`язку із запровадження такого, не може безумовно вважатися поважною причиною для безумовного поновлення цих строків.
ОСОБА_1 оскаржила рішення судів першої та апеляційної інстанцій до Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, який ухвалою від 21.07.2025 відкрив касаційне провадження у справі та витребував матеріали справи із суду першої інстанції. 
На обґрунтування вимог касаційної скарги ОСОБА_1 послалася на те, що суди попередніх інстанцій не врахували положень статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) та висновків, сформульованих Верховним Судом щодо тлумачення строків звернення до суду. Зокрема, скаржниця вказувала на те, що у постанові Верховного Суду від 31.03.2021 у справі № 240/12017/19 було зазначено, що для визначення початку перебігу строку звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення свого права - він повинен довести, що не мав можливості дізнатися про це раніше. Саме цей факт має бути підставою для незвернення до суду в межах строку. Крім того, ОСОБА_1 зазначила, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.02.2021 у справі № 800/30/17 зауважила, що вжиття конструкції «повинна була дізнатися» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Також, ОСОБА_1 вказала, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2020 у справі № 9901/32/20 сформулювала чіткий підхід до визначення поважності причин пропуску строку, відповідно до якого: «…Інакшого способу визначити, які причини належить вважати поважними, ніж через зовнішню оцінку змісту конкретних обставин, хронології та послідовності дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду, не існує». На переконання ОСОБА_1 , у матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про байдужість позивачки або його небажання дізнатись про існуюче рішення податкового органу, а навпаки її дії свідчать про наполегливе намагання скористатись своїм правом на судове оскарження, діяла добросовісно, з моменту дізнання про порушення своїх прав вживала всіх можливих заходів для звернення до суду та не допустила зволікання.
Управління не скористалося своїм процесуальним правом на подання відзиву на касаційну скаргу.
Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду ухвалою від 05.01.2026 закінчив підготовку справи до касаційного розгляду, визнав за можливе проведення касаційного розгляду справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами та призначив її до розгляду з 07.01.2026.
Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду перевірив наведені у касаційній скарзі доводи та дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.
Загальні норми процедури судового оскарження в межах розгляду публічно-правових спорів регулюються Кодексом адміністративного судочинства України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі - КАС України).
Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина перша статті 2 КАС України).
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини, та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю (частина перша статті 5 КАС України).
Положеннями частини першої статті 122 КАС України унормовано, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. 
Відповідно до частини другої статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. 
Так, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому, перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до частини першої статті 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин - вони повинні бути поважними, реальними або непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інше подібне за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки.
Інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість пропущеного строку; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.
Визначення строку звернення до адміністративного суду в системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень в адміністративних справах) та інших осіб того, що зі спливом установленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії в часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.
За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
Для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду.
В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.
Окрім того, Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (п.1 ст.32 зазначеної Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п.51 рішення від 22.10.1996 за заявами №№ 22083/93, 22095/93 у справі Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства , п.570 рішення від 20.09.2011р. за заявою у справі ВАТ Нафтова компанія Юкос проти росії).
Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду регламентовані статтею 123 КАС України, згідно із частинами першою другою якої у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Поважними можуть бути визнані лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежали від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом або заявою про перегляд судового рішення, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
Розумні строки в адміністративному судочинстві - це найкоротші за конкретних обставин строки (якщо інше не визначено законом або встановлено судом), протягом яких сторона повинна вжити певних дій, демонструючи свою зацікавленість у їх результатах, і які об`єктивно оцінюються судом стосовно відповідності принципам добросовісності та розсудливості, а також на предмет дотримання прав інших учасників (забезпечення балансу інтересів).
Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 №17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.
Верховний Суд у постанові від 21.02.2020 у справі № 340/1019/19 виклав правовий висновок, відповідно до якого поняття «повинен був дізнатися» необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.
Положеннями пункту 45.1 статті 45 Податкового кодексу України визначено, що платник податків - фізична особа зобов`язаний визначити свою податкову адресу. Податковою адресою платника податків - фізичної особи визнається місце її проживання, за яким вона береться на облік як платник податків у контролюючому органі. Платник податків - фізична особа може мати одночасно не більше однієї податкової адреси.
Матеріалами справи підтверджується, що предметом оскарження у даній справі є податкові повідомлення-рішення від 22.04.2024 №009963/2407, №009965/2407, №009966/2407, №009968/2407, №009970/2407, №009971/2407, №009973/2407, рішення від 22.04.2024 №009977/2407 та вимога про сплату боргу (недоїмки) від 22.04.2024 №Ф-009975/240.
При цьому, судами було встановлено, що ОСОБА_1 не проводилася процедура адміністративного оскарження вказаних податкових повідомлень-рішень.
Вказані вище податкові повідомлення-рішення, рішення та вимога 22.04.2024 були надіслані контролюючим органом ОСОБА_1 на адресу: АДРЕСА_1 згідно рекомендованого листа з повідомленням про вручення № 7601875227067, проте повернулися на адресу Управління 08.05.2024 у зв`язку з закінченням встановленого строку зберігання.
Зазначена адреса була вказана ОСОБА_1 у запиті на отримання публічної інформації, скерованому до Управління 08.01.2025, а також зазначена позивачкою у позовній заяві.
На цю адресу контролюючим органом надсилалися ОСОБА_1 наказ про проведення перевірки та повідомлення про дату початку та місце її проведення (рекомендоване відправлення від 24.01.2024 №7601874933553), а також акт, складений за результатами перевірки (рекомендоване відправлення від 12.03.2024 №7600503222780), проте також повернулися на адресу Управління у зв`язку з закінченням встановленого строку зберігання.
З даним позовом ОСОБА_1 звернулася до суду першої інстанції через систему «Електронний суд» 01.02.2025.
Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правомірного висновку, що оскільки оскаржувані податкові повідомлення-рішення, рішення та вимога були надіслані позивачці за адресою її проживання (податковою адресою) рекомендованим листом з повідомленням про вручення 22.04.2024, проте повернулися Укрпоштою на адресу Управління 08.05.2024 у зв`язку з закінченням встановленого строку зберігання, то вважається, що таке поштове відправлення фактично вручене відповідно до вимог Податкового кодексу України 08.05.2024 і саме із цієї дати починається відлік шестимісячного строку звернення до суду щодо оскарження таких рішень.
При цьому, Верховний Суд звертає увагу, що ОСОБА_1 у позовній заяві, апеляційній та касаційній скаргах не наводила обґрунтувань стосовно того, що вказана нею адреса, на яку контролюючий орган надсилав кореспонденцію, є неправильною, а також стосовно того, які причини протягом тривалого часу перешкоджали їй отримувати поштову кореспонденцію за адресою її місця проживання (податковою адресою).
Так, законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого публічно-правові відносини можуть вважатися спірними. Тому, якщо протягом законодавчо встановлено строку особа не звернулася до суду за вирішенням спору, відповідні відносини набувають ознаки стабільності.
За таких обставин, Верховний Суд погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанції, що зазначені ОСОБА_1 не можуть бути підставою для поновлення строку звернення до суду для вирішення спору, оскільки поновлення строку для вирішення у судовому порядку спірних відносин, за обставин свідомого неотримання платником податків поштової кореспонденції, може порушити принцип «правової визначеності», оскільки ці відносини набули ознак стабільності.
Переглянувши рішення судів першої та апеляційної інстанції в межах касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судами фактичних обставин справи та правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку, що при ухваленні оскаржуваних судових рішень, суди попередніх інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права, які могли б бути підставою для скасування судових рішень, а тому касаційну скаргу позивачки на рішення судів першої та апеляційної інстанцій у даній справі слід залишити без задоволення.
Згідно з частиною першою статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 341, 349, 350, 355, 356, 359, 375 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20.02.2025 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29.05.2025 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді	Л.І. Бившева В.В. Хохуляк   І.А. Гончарова