ОКРЕМА ДУМКА
судді Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду Ситнік О. М. 
щодо постанови Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 січня 2026 року в справі № 521/23899/23 (провадження № 61-12811св25)
за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Томашевського Романа Миколайовича на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2025 року в складі судді Михайлюка О. А. та постанову Одеського апеляційного суду від 23 вересня 2025 рокув складі колегії суддів Сегеди С. М., Драгомерецького М. М., Комлевої О. С.,
у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні з дітьми та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради, про позбавлення батьківських прав

У жовтні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, у якому зазначив, що з 18 вересня 2009 року до 30 листопада 2011 року він та  ОСОБА_3 перебували в шлюбі, у якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народилися сини: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
У них з відповідачкою є непорозуміння щодо прийняття участі у вихованні синів, їх відвідуванні, спілкуванні з ними, оскільки відповідачка перешкоджає йому, не бажає його присутності та штучно створює такі обставини, через які він не може нормально зустрічатися з дітьми.
Просив:
- зобов`язати ОСОБА_3 не перешкоджати йому брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з його неповнолітніми синами - ОСОБА_4 та ОСОБА_4 ;
- встановити йому для участі у вихованні та спілкуванні з неповнолітніми синами ОСОБА_4 та ОСОБА_4 такі способи участі: встановити можливість перебувати синам два тижні на місяць у батька, надати йому можливість забирати дітей з дому або школи в дні побачень особисто, необмежене спілкування з дітьми особисто, засобами телефонного, поштового, електронного та іншого засобу зв`язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування між батьком та сином.
У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом, у якому просила позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_4 . 
Свої вимоги обґрунтувала тим, що ОСОБА_2 протягом усього життя дітей свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не бере жодної участі у забезпеченні необхідного харчування, лікування дітей, їх фізичного розвитку, створенні належних умов для їх проживання.
05 лютого 2025 року рішенням Малиновського районного суду м. Одеси в задоволенні позову ОСОБА_2 та у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.
23 вересня 2025 року постановою Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2025 року залишено без змін. Попереджено ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання дітей: ОСОБА_4 і ОСОБА_4 . Покладено на Орган опіки та піклування Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради контроль за діями ОСОБА_2 щодо дітей: ОСОБА_4 і ОСОБА_4 .
Судові рішення мотивовані тим, що матеріали справи не мають достатньо доказів того, що в цьому випадку маються ці виняткові випадки, які б давали суду право позбавити батьківських прав відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_2 , який не має заборгованості зі сплати аліментів, а позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.
З посиланням на пункт 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» апеляційний суд визначив за необхідне попередити відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання дітей: і покласти на орган опіки і піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні первісного позову ОСОБА_2 в апеляційному порядку не оскаржувалося, та, відповідно, не переглядалося.
16 жовтня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Томашевський Р. М. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2025 року та постанову Одеського апеляційного суду від 23 вересня 2025 року, в якій просить їх скасувати в частині відмови в задоволенні зустрічного позову та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 .
Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій під час розгляду справи порушили норми процесуального права та не врахували правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду:
- від 23 листопада 2022 року в справі № 149/2510/21, про те, що суд на перше місце ставить якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, що потрібні для ухвалення рішення;
- від 30 травня 2018 року в справі № 553/2563/15-ц, від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19, від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19, про те, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками;
- від 15 травня 2019 року в справі № 661/2532/17, від 27 січня 2021 року в справі № 398/4299/17, про те, що самого тільки факту заперечення проти позову про позбавлення батьківських прав недостатньо, щоб підтвердити наявність справжнього та належного інтересу відповідача до власної неповнолітньої дитини;
- від 25 вересня 2024 року в справі № 522/13565/23, про те, що суд враховує висловлену дитиною думку системно, з`ясовуючи належно фактичні обставини справи, досліджуючи та надаючи належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності;
- від 02 серпня 2021 року в справі № 331/8310/15, про те, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.
Заявник вважає, що наявні в справі докази свідчать про фактичну можливість, але вольове небажання батька виконувати щодо дітей батьківські обов`язки, покладені на нього законом та моральними засадами суспільства. Факт самоусунення відповідача від участі у вихованні дітей підтверджується наявними в матеріалах справи характеристиками, листами із навчальних закладів, підготовчих курсів, пояснень свідків та самих дітей. З наявних матеріалів справи не вбачається жодних активних та вольових дій відповідача, направлених на спілкування з дітьми.
Суди взагалі не обґрунтували, в чому саме висновок органу опіки є недостатньо обґрунтованим або в чому саме він суперечить інтересам дітей, які не знають свого батька, не пам`ятають його та які не бажають спілкуватись із зовсім чужим та незнайомим для них чоловіком.
Також суди не врахували, що заборгованість зі сплати аліментів погашена ОСОБА_2 лише в серпні 2024 року під час розгляду цієї справи.
14 січня 2026 року постановою Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Томашевського Р. М. залишено без задоволення. Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2025 року та постанову Одеського апеляційного суду від 23 вересня 2025 року в частині вирішення зустрічного позову про позбавлення батьківських прав залишено без змін.
Верховний Суд керувався тим, що матеріали справи не містять достатньо доказів того, що наявні виняткові випадки, які б давали суду право позбавити батьківських прав відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_2 . Той факт, що батько першим звернувся до суду з позовом про усунення матір`ю перешкод щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні з дітьми, погасив заборгованість зі сплати аліментів свідчить про його інтерес до виховання неповнолітніх синів.
Суди попередніх інстанцій надали оцінку висновку органу опіки та піклування, який визнав доцільним позбавлення батьківських прав батька ОСОБА_2 стосовно його неповнолітніх синів, та виснували, що він є недостатньо обґрунтованим та суперечить інтересам дитини. Водночас із матеріалів справи вбачається, що поведінка відповідача загалом свідчить про його бажання як батька брати участь у вихованні та спілкуванні з сином, його спроможність та волевиявлення виконувати свої природні батьківські обов`язки.
Із такими висновками не погоджуюся, тому відповідно до частини третьої статті 35 Цивільного процесуального кодексу висловлюю окрему думку.
У статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (частини перша та друга статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини)).
Стаття 9 Конвенція про права дитини зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (частини друга та третя статті 51 Конституції України).
Відповідно до абзацу четвертого частини першої статті 1 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства» (далі - Закон № 2402-III) забезпечення найкращих інтересів дитини - це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити.
Частиною першою статті 8 Закону № 2402-III передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Згідно з частинами першою, другою статті 12 Закону № 2402-III виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, повагу до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 СК України).
Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя (частини друга та третя статті 150 СК України).
Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (частини перша, друга та четверта статті 155 СК України).
Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею (частина друга статті 157 СК України).
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років (частина перша статті 165 СК України).
Верховний Суд в оцінці обставин справи керується тим, що суд на перше місце ставить якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, що потрібні для ухвалення рішення. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є винятковим заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Верховний Суд у постанові від 31 березня 2021 року в справі № 562/1686/18 (провадження № 61-16928св20) наголосив, що під час вирішення спору, що стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, суди повинні ґрунтовно дослідити та оцінити всі обставини справи, надати належну правову оцінку доказам: кожному конкретно взятому та їх сукупності.
Звертаючись до суду із зустріним позовом, ОСОБА_1 , як на підставу позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , послалася на те, що він ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо виховання та утримання дітей, зокрема не піклується про фізичний і духовний розвиток синів, не спілкується з ними в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення майже з часу їх народження, не надає дітям доступу до культурних та інших духовних цінностей, не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу, не цікавиться їх життям, успіхами у школі та станом здоров`я.
Отже, правовою підставою для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав позивачка визначила пункт 2 частини першої статті 164 СК України.
Вирішуючи спір по суті, суди попередніх інстанцій вважали надані позивачкою за зустрічним позовом докази недостатніми для позбавлення відповідача батьківських прав з підстав, передбачених пунктом 2 частини першої статті 164 СК України.
Вважаю такі висновки судів передчасними та недостатньо обґрунтованими.
Так, тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція).
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини під час розгляду справ, які стосуються прав дітей, сформульованими в постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року в справі № 402/428/16-ц, Верховного Суду від 24 квітня 2019 року в справі № 300/908/17, від 02 грудня 2020 року, від 12 вересня 2023 року в справі № 213/2822/21, від 25 вересня 2024 року в справі № 522/13565/23 та ін.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками (див. постанови Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року в справі № 361/2014/22, від 26 листопада 2025 року в справі № 638/2527/24 та ін.).
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків (див. постанови Верховного Суду від 06 травня 2020 року в справі № 753/2025/19, від25 вересня 2024 року в справі № 522/13565/23 та ін.).
Система правосуддя прислухається до дітей, серйозно ставиться до їх думок і має гарантувати захист прав дитини (постанова Верховного Суду від 30 липня 2025 року в справі № 373/120/23).
Дитина, яка внутрішнім законодавством визнається такою, що має достатній рівень розуміння, під час розгляду судовим органом справи, що стосується її, наділяється правами: отримувати всю відповідну інформацію; отримувати консультацію та мати можливість висловлювати свої думки; клопотати про призначення спеціального представника під час розгляду судовим органом справ, бути поінформованою про можливі наслідки реалізації своїх думок та про можливі наслідки будь-якого рішення (статті 3, 4 Європейської конвенції про здійснення прав дітей 1996 року).
Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана під час вирішення між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, зокрема під час вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Водночас згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не буде відповідати інтересам дитини (стаття 12 Конвенції про права дитини, стаття 171 СК України, стаття 14 Закону № 2402-III).
Думка дитини може бути висловлена у письмових доказах (висновках органів опіки та піклування, спеціалістів тощо); електронних доказах (відео-, аудіоматеріалах); висновках психологічної експертизи; показаннях самої дитини, присутньої в залі судового засідання або з використанням режиму відеоконференції.
Суд враховує висловлену дитиною думку системно, з`ясовуючи належно фактичні обставини справи, досліджуючи та надаючи належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, що в результаті сприятиме правильному вирішенню справи. Тільки так будуть забезпечені найкращі інтереси дитини, а не інтереси та бажання батьків, які вони не можуть чи не бажають вирішувати в позасудовий спосіб (див. постанови Верховного Суду від 21 липня 2021 року в справі № 404/3499/17,від 25 вересня 2024 року в справі № 522/13565/23, на які, зокрема, посилається заявник у касаційній скарзі).
Вирішуючи позовні вимоги про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо синів, суди попередніх інстанцій керувалися тим, що відповідач за зустріним позовом заперечує щодо позбавлення його батьківських прав, він не втратив інтересу до синів, переймається їх життям, має бажання з ними спілкуватися, а також відновити і зберегти родинні стосунки. Заборгованості зі сплати аліментів на синів відповідач не має.
У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 посилалася на те, що такий висновок судів попередніх інстанцій є помилковим, оскільки суди не звернули уваги на її доводи про те, що відповідач мав можливість виконувати свої батьківські обов`язки, однак, знаючи, де проживають його діти, більше 10 років не виявляв такого бажання. ОСОБА_2 вказував на свою готовність у спілкування з дітьми лише під час судових засідань, водночас будь-яких дій, направлених на налагодження стосунків з синами з боку відповідача вчинено не було. Звертала увагу, що ОСОБА_2 навіть не оскаржив у апеляційному порядку відмову у задоволені його позову про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми.Такі дії відповідача не свідчать про його реальне бажання брати участь у вихованні та розвитку дітей, мають маніпулятивний характер, а подальша тривала бездіяльність відповідача навпаки може призвести лише до ще більш негативного ставлення синів до ОСОБА_2 .
У постанові Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 661/2532/17, на яку посилається заявник у касаційній скарзі, зазначено, що самого тільки факту заперечення проти позову про позбавлення батьківських прав недостатньо для того, щоб підтвердити наявність справжнього та належного інтересу відповідача до власної неповнолітньої дитини. Суд зауважив, що мотиви такого заперечення можуть бути різними. Наприклад, це може бути пов`язано не з прагненням турбуватися про свою дитину, а з бажанням отримати в майбутньому піклування від неї. Тому до уваги треба брати всі обставини конкретної справи.
У постанові Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі № 398/4299/17, на яку також посилається заявник у касаційній скарзі, серед іншого, зазначено, що заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав з урахуванням його поведінки не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
30 червня 2020 року ЄСПЛ ухвалив рішення в справі «Ilya Lyapin v. russia» (заява № 70879/11), за обставинами якої, заявник із 2003 року не проживав разом зі своїм сином 2001 року народження, а з 2004 року не брав участі у вихованні сина та лише час від часу надавав фінансову допомогу. Отже, на час позбавлення заявника батьківських прав він не проживав з дитиною протягом восьми років і не підтримував зв`язок протягом семи років. Дитина була інтегрована в свою родину, глибоко прив`язана до матері, брата та нового чоловіка матері, з яким проживала протягом семи років та який повністю взяв на себе роль батька і мав намір усиновити дитину.
ЄСПЛ звернув увагу на суперечливі аргументи заявника, який з одного боку пояснював, що вирішив не втручатися у життя сина та дати йому можливість «адаптуватися до нової сім`ї», а з іншого боку вказував, що колишня дружина перешкоджала його контактам з дитиною.
Однак ЄСПЛ не вважав вказані аргументи переконливими, вказавши, що якщо припустити, що заявник добровільно усунувся від життя своєї дитини, щоб дати їй можливість адаптуватися до нового чоловіка своєї матері, то незрозуміло, чому цей період «адаптації» тривав сім років. Крім того, заявник ніколи не звертався за допомогою до органів опіки та піклування чи національних судів для організації доступу та контактів з дитиною.
На думку ЄСПЛ, заявник міг і повинен був усвідомлювати, що таке тривале і повне розставання з його сином - зокрема, враховуючи юний вік останнього, в той час, коли їх контакт припинився, - може призвести лише до значного ослаблення, якщо не повного розриву, зв`язку між ними і відчуження дитини від нього.
Саме бездіяльність заявника призвела до розриву зв`язків між ним і його сином і, таким чином, підштовхнула результат справи проти нього. Очевидно, що позбавлення заявника батьківських прав не більше ніж анулювало юридичний зв`язок між заявником і його сином. Враховуючи відсутність будь-яких особистих відносин протягом семи років, що передували цьому рішенню, не можна сказати, що воно негативно вплинуло на ці відносини.
ЄСПЛ, розглядаючи справи на підставі статті 8 Конвенції, неодноразово вказував на необхідність поглибленого вивчення національними судами всієї сімейної ситуації і відповідних факторів, а також проведення збалансованої та обґрунтованої оцінки відповідних інтересів кожної особи з постійним прагненням віднайти найкраще рішення для дітей (див. рішення в справах Sahin v. Germany [GC], № 30943/96, §§ 64-68, ECHR 2003-VIII; Sommerfeld v. Germany [GC], № 31871/96, §§ 62-64, ECHR 2003-VIII (витяги); C. v. Finland, № 18249/02, § 52, 09 травня 2006 року; та Z.J. v. Lithuania, № 60092/12, §§ 96-100, 29 квітня 2014 року).
Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 , суди попередніх інстанцій не перевірили, чи відповідає найкращим інтересам дітей налагодження сімейних стосунків із рідним батьком, з яким вони майже з народження не спілкувалися та на час вирішення справи категорично заперечують стосовно налагодження стосунків з біологічним батьком, якого вони не знають та вважають чужою людиною; не обґрунтували, в чому саме висновок органу опіки про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав є недостатньо обґрунтованим або в чому саме він суперечить інтересам дітей; не врахували, що заборгованість зі сплати аліментів погашена ОСОБА_2 лише в серпні 2024 року під час розгляду цієї справи.
У контексті наведеного доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій неповно встановили фактичні обставини справи та ухвалили оскаржувані судові рішення без урахування сталої практики Верховного Суду та ЄСПЛ, є обґрунтованими.
Оскільки повноваження апеляційного суду дозволяють виправити недоліки, допущені під час попереднього розгляду справи, за результатами перегляду справи в касаційному порядку Верховний Суд мав скасувати постанову апеляційного суду та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Суддя О. М. Ситнік