ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 січня 2026 року 
м. Київ
справа № 320/2319/23
адміністративне провадження № К/990/11020/24 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Загороднюка А.Г.,
суддів: Білак М.В., Соколова В.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 17 серпня 2023 року (суддя Марич Є.В.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 лютого 2024 року (колегія у складі суддів Бужак Н.П., Костюк Л.О., Кобаля М.І.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської прокуратури, Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів про визнання протиправними та скасування рішень, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила:
- визнати протиправним та скасувати рішення дисциплінарного органу від 16 листопада 2022 року №207дп-22 "Про накладення дисциплінарного стягнення на прокурора Дніпровської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_1 ";
- визнати протиправним та скасувати наказ Київської міської прокуратури «Про застосування дисциплінарного стягнення» від 29 листопада 2022 року №1986к, яким було звільнено ОСОБА_1 з посади прокурора Дніпровської окружної прокуратури міста Києва та органів прокуратури за порушення правил внутрішнього службового розпорядку (пункту 7 частини першої статті 43 Закону України від 14 жовтня 2014 року №1697-VII «Про прокуратуру»; далі - Закон №1697-VII);
- поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді прокурора Дніпровської окружної прокуратури міста Києва з 30 листопада 2022 року;
- стягнути з Київської міської прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30 листопада 2022 року по день поновлення на роботі;
- рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі на посаді прокурора Дніпровської окружної прокуратури міста Києва та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць допустити до негайного виконання.
Позов мотивовано тим, що оспорювані рішення та наказ є протиправними, їх прийнято з порушенням установленої законом процедури, в діях позивачки немає складу дисциплінарного проступку, оскільки вона була відсутня на роботі з поважних причин. Крім цього, відповідач не обґрунтував застосування до неї найсуворішого дисциплінарного покарання у виді звільнення, враховуючи особу прокурора, яка характеризується позитивно та за час проходження служби не мала жодного дисциплінарного стягнення. Також, на думку позивачки, її звільнення з посади відбулося з порушенням статті 10 Закону України від 12 травня 2015 року №389-VIII «Про правовий режим воєнного стану» (далі - Закон №389-VIII), якою передбачено, що у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження органів прокуратури України. Поряд із цим, відповідач залишив поза увагою норми Закону України від 15 березня 2022 року №2136-IX «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (далі - Закон №2136-IX), безпідставно відмовивши їй у наданні відпустки.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
Київський окружний адміністративний суд рішенням від 17 серпня 2023 року, яке залишив без змін Шостий апеляційний адміністративний суд постановою від 13 лютого 2024 року, відмовив у задоволенні позову.
Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, керувався тим, що у період воєнного стану одночасно із необхідністю здійснення військового супротиву Збройними Силами України важливе значення має підтримання правопорядку, а також запобігання і усунення випадків порушення прав людини. Велику роль у реалізації даного завдання відіграють органи прокуратури України. Одним із найважливіших завдань прокуратури в умовах воєнного стану є документування усіх фактів посягання на територіальну цілісність та недоторканість України, диверсій, незаконного перетину державного кордону України, планування, підготовки та розв`язання та ведення агресивної війни, інших порушень законів, що передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Введення воєнного стану в Україні не звільняє прокурорів від виконання їх службових обов`язків.
За обставинами справи, позивачка до звільнення обіймала посаду прокурора Дніпровської окружної прокуратури міста Києва. Після початку повномасштабного вторгнення військ рф в Україну позивачці, яка на той час перебувала за кордоном, надавалися відпустки без збереження заробітної плати відповідно до статті 26 Закону України від 15 листопада 1996 року №504/96-ВР «Про відпустки» (далі - Закон №504/96-ВР), зокрема, з 05 до 25 травня 2022 року та з 26 травня до 09 червня 2022 року. Наступну заяву позивачки про надання відпустки без збереження заробітної плати було залишено без задоволення, водночас позивачку попереджено про необхідність приступити до виконання службових обов`язків після завершення відпустки. Оскільки вона цього не зробила, починаючи з 10 червня 2022 року відповідачем складалися акти про відсутність працівника на роботі. Суди критично оцінили аргументи позивачки про порушення відповідачем статті 12 Закону №2136-IX, мотивованих ненаданням їй відпустки, та наголосили, що відповідно до цієї ж статті, відповідач мав право відмовити у наданні відповідної відпустки зважаючи на факт уведення в Україні воєнного стану та обов`язковість функціонування органів прокуратури під час його дії. Із цих міркувань суди обох попередніх інстанцій вважали, що поведінка позивачки у спірних правовідносинах свідчить про порушення службової дисципліни, ігнорування своїх службових обов`язків та порушення правил внутрішнього службового розпорядку.
За висновками судів, дисциплінарний орган належним чином з`ясував обставини, які мали значення для прийняття рішення, навів мотиви, з яких дійшов висновків про наявність у діях позивачки складу дисциплінарного проступку з посиланням на належні докази, врахував характер проступку, його наслідки, особу прокурора, ступінь його вини та обґрунтував пропорційність застосованого виду дисциплінарного стягнення і його співмірність вчиненому проступку, а Київська міська прокуратура на підставі відповідного рішення дисциплінарного органу, реалізуючи свої дискреційні повноваження, звільнила позивачку, при цьому діяла на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначений Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.
Таким чином, оспорювані накази відповідачів є законними, обґрунтованими і підстав для їх скасування немає. Суди також зазначили, що доводи позивачки про порушення процедури здійснення дисциплінарного провадження є безпідставними та не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.
Підстави касаційного оскарження та їх обґрунтування
У касаційній скарзі позивачка просить скасувати рішення Київського окружного адміністративного суду від 17 серпня 2023 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 лютого 2024 року й ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити повністю.
Підставою касаційного оскарження заявниця вказала пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України). Свої доводи у межах цієї підстави обґрунтувала тим, що суд апеляційної інстанції застосував положення частини першої статті 43, статей 45-47 Закону №1697-VII, пункту 4 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), статті 12 Закону №2136-IX, без урахування висновків щодо застосування цих правових норм у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду:
- від 04 вересня 2018 року в справі №800/513/17 у частині особливостей службових обов`язків працівника прокуратури та неналежного виконання таких обов`язків;
- від 09 вересня 2020 року та від 24 червня 2021 року в справах №815/2705/16 та №826/7830/17 відповідно, в частині того, що адміністративний суд під час розгляду справи повинен самостійно кваліфікувати поведінку особи на предмет наявності в ній ознак дисциплінарного проступку і дійти власних висновків щодо правомірності такої поведінки з відповідним застосуванням необхідних матеріально-правових норм;
- від 19 квітня 2023 року у справі №758/11068/20, від 16 серпня 2023 року в справі №178/1540/21 щодо поважності причин відсутності працівника на роботі;
- від 11 березня 2020 року у справі №459/2618/17 (провадження №61-47902св18), щодо конкретних обставин звільнення за прогул;
- від 12 квітня 2023 року у справі №711/5593/21, щодо належного фіксування факту відсутності працівника на роботі та з`ясування поважності причини такої відсутності;
- від 16 лютого 2024 року у справі №683/1745/22, про те, що відповідно до статті 84 КЗпП України, статті 26 Закону 504/96-ВР та частини третьої статті 12 Закону №2136-IX, відпустка без збереження заробітної плати надається за погодженням сторін (працівника і роботодавця);
- від 10 вересня 2020 року у справі №360/4790/19 щодо необхідності обґрунтування застосування найсуворішого дисциплінарного стягнення - звільнення зі служби, а також неможливість накладення одного з інших видів дисциплінарного стягнення.
Скаржниця доводить, що органи прокуратури, які є елементом загальної системи правосуддя, почали відноситися до об`єктів критичної інфраструктури вже після її звільнення, а саме, на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 16 грудня 2022 року №1384, якою перелік секторів критичної інфраструктури доповнено сектором «Правосуддя». Це означає, що на час перебування на посаді прокурора, вона не могла вважатися «працівником, залученим до виконання робіт на об`єкті критичної інфраструктури», а отже, відповідач протиправно відмовив позивачці у наданні відпустки. Зауважує, що станом на час відмови у наданні відпустки за її заявою від 08 червня 2022 року, норма статті 12 Закону №2136-IX діяла у тій же редакції, за якої відповідач вже надавав їй відпустку без збереження заробітної плати. Згодом, коли у липні 2022 року набрали чинності зміни до цієї статті та її було доповнено частиною четвертою, відповідач був зобов`язаний надати передбачену вказаними положеннями відпустку, про що позивачка неодноразово зверталася із заявами, однак відповідач порушив цю норму. Вважає, що стаття 12 Закону №2136-IX є спеціальною відносно статті 26 Закону №504/96-ВР і саме її мав застосовувати відповідач.
Крім цього вказує, що в порушення частини першої статті 43 Закону №1697-VII в оскаржуваному наказі відповідача не зазначено, який конкретно пункт правил внутрішнього трудового розпорядку та яких саме правил вона порушила. Без конкретизації порушення якого припустився працівник в описовій частині наказу, неможливо встановити чи дотримано власником приписів частини другої статті 149 КЗпП України, за якою за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. На думку позивачки, роботодавець міг ініціювати призупинення трудового договору з нею відповідно до статті 13 Закону №2136-IX на період військового стану, оскільки вона надавала докази перебування за кордоном та висловлювала готовність приступити до виконання трудових обов`язків після його закінчення.
Щодо обставин відсутності на робочому місці, позивачка наполягає на тому, що причини такої відсутності в цьому випадку є поважними та невідворотними, натомість суд апеляційної інстанції залишив поза увагою її аргументи про нехтування відповідачем основними правами позивачки на життя, здоров`я, недоторканість і безпеку, зважаючи на активні бойові дії на території України, відсутність можливості повернення та отримання тимчасового захисту у Німеччині. Із цих міркувань позивачка стверджує про неправильне застосування судами пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України.
До того ж, відповідачі при прийнятті оскаржуваних рішень не довели порушення трудової дисципліни «поза розумним сумнівом», провели засідання за її відсутності, не взяли до уваги її позитивну характеристику, безперервність роботи в органах прокуратури, попередню роботу та обрали найсуворіший вид дисциплінарного стягнення.
Позиція інших учасників справи
Кваліфікаційно-дисциплінарна комісія прокурорів (далі також - Комісія) подала відзив, у якому просила залишити касаційну скаргу позивачки без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 17 серпня 2023 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 лютого 2024 року залишити без змін.
Комісія зауважила, що факт відсутності позивачки на робочому місці з 10 червня 2022 року не є спірним, на вказану дату за місцем роботи позивачки у м. Києві військові дії не велися і поважних причин неможливості прибути на роботу з 10 червня 2022 року позивачка не навела. Вважає, що відповідач мав право відмовити позивачці у наданні передбаченої статтею 12 Закону №2136-IX відпустки з передбачених цією ж нормою підстав, а саме, оскільки органи прокуратури поряд з правоохоронними органами та судами віднесено об`єктів критичної інфраструктури. Наголошує, що дії відповідача щодо відмови в наданні такої відпустки позивачка не оскаржувала і вони не охоплюються предметом розглядуваного спору. Згадані ж позивачкою зміни до законодавства [доповнення статті 12 Закону №2136-IX частиною четвертою] набули чинності 19 липня 2022 року, тобто вже після 10 червня 2022 року.
Відповідач додав, що Комісія врахувала ту обставину, що першопричиною відсутності позивачки на робочому місці є агресія рф, у зв`язку з якою прокурор опинився перед вибором безпечного, на його переконання, перебування за межами України та небезпекою для життя при поверненні на територію України. З точки зору загальносуспільної етики вибір на користь першого варіанту виглядає виправданим. Однак, як наголосив відповідач, ОСОБА_1 є публічним службовцем. Приймаючи присягу як прокурор, позивачка зобов`язалася присвятити свою діяльність Українському народові і Українській державі, а це означає, що здійснений нею вибір на користь приватних інтересів, навіть в умовах воєнного стану, вказує на невиконання службових обов`язків, пов`язується з грубим порушенням правил внутрішнього службового розпорядку.
Рух касаційної скарги
21 березня 2024 року ОСОБА_1 звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою.
Ухвалою Верховного Суду від 09 квітня 2024 року визнано неповажними наведені скаржницею підстави для поновлення строку на касаційне оскарження; касаційну скаргу залишено без руху та надано десятиденний строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків шляхом подання заяви про поновлення строку на касаційне оскарження та належних доказів для його поновлення.
18 квітня 2024 року скаржниця подала заяву про усунення недоліків касаційної скарги до якої долучила заяву про поновлення строку на касаційне оскарження.
Ухвалою Верховного Суду від 26 квітня 2024 року визнано поважними причини пропуску ОСОБА_1 строку на касаційне оскарження, поновлено цей строк та відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 17 серпня 2023 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 лютого 2024 року в цій справі.
Цією ж ухвалою витребувати з Київського окружного адміністративного суду справу №320/2319/23.
З огляду на ненадходження матеріалів ухвалами Верховного Суду від 10 квітня та 06 лютого 2025 року повторно витребувано з Київського окружного адміністративного суду справу №320/2319/23.
Ухвалою Верховного Суду від 14 січня 2026 року справу призначено до розгляду.
Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи
ОСОБА_1 на час виникнення спірних правовідносин обіймала посаду прокурора Дніпровської окружної прокуратури міста Києва.
12 серпня 2022 року до Комісії надійшла дисциплінарна скарга керівника Київської міської прокуратури Кіпера О.О. про вчинення прокурором Дніпровської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_1 дисциплінарного проступку.
16 серпня 2022 року щодо позивачки відкрито дисциплінарне провадження №07/3/2-465дс-154дп-22. Листом від 16 серпня 2022 року №07/3-685вих-22 їй запропоновано надати пояснення з приводу обставин, викладених у скарзі. На адресу Київської міської прокуратури направлено запит від 19 вересня 2022 року №07/3/2-2433вих-22 щодо надання додаткових пояснень та необхідних підтверджуючих документів.
Під час дисциплінарного провадження встановлено, що з 14 до 25 лютого 2022 року ОСОБА_1 перебувала у щорічній відпустці відповідно до наказу від 09 лютого 2022 року №261к. Після закінчення відпустки позивачка не прибула на роботу та не повідомила про місце її перебування.
03 березня 2022 року ОСОБА_1 надіслала керівникові Київської міської прокуратури електронною поштою рапорт про неможливість виходу на роботу у зв`язку з триваючими воєнними діями на території України та перебуванням її за кордоном.
Позивачка пояснила, що 12 лютого 2022 року вона виїхала за межі території України до Іспанії, а 13 лютого 2022 року - з Іспанії до Республіки Еквадор. 25 лютого 2022 року вилетіла з Еквадору до Нідерландів, а після цього вирушила у м. Дрезден (Німеччина). Зазначила також, що за першої нагоди, за наявності можливостей, повернеться в Україну.
05 травня 2022 року ОСОБА_1 скерувала керівникові Київської міської прокуратури заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати, на підставі якої цього ж дня видано наказ №513 про надання їй відпустки без збереження заробітної плати на 21 календарний день з 05 до 25 травня 2022 року включно відповідно до статті 26 Закону №504/96-ВР.
На підставі іншої заяви ОСОБА_1 від 23 травня 2022 року наказом керівника Київської міської прокуратури від 26 травня 2022 року №°642к їй надано відпустку без збереження заробітної плати тривалістю 15 календарних днів з 26 травня до 09 червня 2022 року включно відповідно до статті 26 Закону №504/96-ВР.
Поряд з цим, 27 травня 2022 року начальник відділу кадрової роботи та державної служби Київської міської прокуратури надіслав ОСОБА_1 електронною поштою лист №07-206вих-22, яким її попереджено про необхідність приступити до виконання службових обов`язків після завершення відпустки.
08 червня 2022 року позивачка надіслала керівнику Київської міської прокуратури заяву, в якій зазначила, що у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією рф проти України з 24 лютого 2022 року на території України діє особливий правовий режим та у зв`язку з продовженням на території України дії воєнного стану, ОСОБА_1 просила надати їй відпустку без збереження заробітної плати на період дії воєнного стану з 10 червня 2022 року до 23 серпня 2022 року включно відповідно до статті 12 Закону №2136-IX, а у випадку якщо його не буде продовжено - у зв`язку із сімейними обставинами.
Листом Київської міської прокуратури від 09 червня 2022 року №07-233вих-22 позивачку повідомлено, що її заяву від 08 червня 2022 року про надання відпустки залишено без задоволення та повторно зазначено про необхідність приступити до виконання своїх службових обов`язків з 10 червня 2022 року. Також позивачку попереджено про те, що відсутність на роботі без поважних причин буде розцінено як прогул з подальшим ініціюванням притягнення до дисциплінарної відповідальності.
Після завершення відпустки 10 червня 2022 року ОСОБА_1 не приступила до роботи, про що складено акт про відсутність працівника на робочому місці від 10 червня 2022 року. Всі наступні дні невиходу позивачки на роботу документувалися так само й акти надсилалися позивачці на електронну пошту для ознайомлення.
03 серпня 2022 року позивачці надіслано лист №07-387вих22 про надання пояснень щодо причин неявки на роботу.
У поясненнях від 04 серпня 2022 року ОСОБА_1 повідомила, що продовжує перебувати на території Німеччини, до пояснень додала копію рапорту від 03 березня 2022 року. Також скерувала керівникові Київської міської прокуратури заяву від 03 серпня 2022 року про надання відпустки без збереження заробітної плати включно відповідно до статті 12 Закону №2136-IX у зв`язку з перебуванням на території Німеччини.
На запит начальника відділу кадрової роботи та державної служби Київської міської прокуратури від 09 серпня 2022 року №07-407вих22 щодо надання документів, які підтверджують факт виїзду за межі України або наявності статусу внутрішньо переміщеної особи, ОСОБА_1 надіслала 12 серпня 2022 року лист зі сканкопією додатку на 1 аркуші, який, зі слів позивача, є копією реєстрації на території Німеччини.
Інших належних і достовірних доказів щодо підтвердження факту виїзду та перебування за межами України, зокрема, копії сторінок закордонного паспорта з відмітками про перетин кордону, доказів щодо отримання тимчасового захисту на території іншої країни, набуття статусу внутрішньо переміщеної особи тощо, позивачка не надала. Не надано також і офіційного перекладу поданого позивачкою документа.
Надіслані у подальшому ОСОБА_1 заяви про надання відпустки без збереження заробітної плати Київська міська прокуратура розглянула та залишила без задоволення у зв`язку із ненаданням підтверджуючих документів, про що позивачку повідомлено листами від 18 серпня 2022 року №07-438вих22, від 08 вересня 2022 року №07-548вих-22.
За результатами перевірки обставин, викладених у дисциплінарній скарзі, членом відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження 13 жовтня 2022 року складено висновок про наявність дисциплінарного проступку в діях прокурора Дніпровської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_1 .
У зв`язку з наявністю в діях прокурора складу дисциплінарного проступку, а саме порушення правил внутрішнього службового розпорядку, а також те, що допущене ОСОБА_1 порушення трудової дисципліни (прогули) має систематичний характер і вона не з`являється на робочому місці, відповідачем прийнято рішення від 16 листопада 2022 року №207дп-22 «Про накладення дисциплінарного стягнення на прокурора Дніпровської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_1 ».
На підставі цього рішення наказом керівника Київської міської прокуратури від 29 листопада 2022 року №1986к звільнено ОСОБА_1 з посади прокурора Дніпровської окружної прокуратури міста Києва та органів прокуратури за порушення правил внутрішнього службового розпорядку (пункт 7 частини першої статті 43 Закону №1697-VII) з 29 листопада 2022 року.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Джерела права й акти їх застосування
Згідно із частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з пунктом 7 частини першої статті 43 Закону №1697-VII прокурора може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності у порядку дисциплінарного провадження, зокрема, з підстав порушення правил внутрішнього службового розпорядку.
Згідно із частиною першою статті 45 цього Закону дисциплінарне провадження - це процедура розгляду відповідним органом, що здійснює дисциплінарне провадження щодо прокурорів, дисциплінарної скарги, в якій містяться відомості про вчинення прокурором дисциплінарного проступку.
Відповідно до частин четвертої, шостої, десятої статті 46 Закону №1697-VII після відкриття дисциплінарного провадження член відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження, проводить перевірку в межах обставин, повідомлених у дисциплінарній скарзі. У разі виявлення під час перевірки інших обставин, що можуть бути підставою для притягнення прокурора до дисциплінарної відповідальності, інформація про це включається у висновок члена відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження, за результатами перевірки.
Під час здійснення перевірки член відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження, має право ознайомлюватися з документами, що стосуються предмета перевірки, отримувати їх копії, опитувати прокурорів та інших осіб, яким відомі обставини вчинення діяння, що має ознаки дисциплінарного проступку, отримувати за письмовим запитом від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, керівників підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності та підпорядкування, громадян, громадських об`єднань необхідну для проведення перевірки інформацію. Прокурор, стосовно якого здійснюється дисциплінарне провадження, має право надавати пояснення або відмовитися від їх надання стосовно себе.
Член відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження, за результатами перевірки готує висновок, який повинен містити інформацію про наявність чи відсутність дисциплінарного проступку прокурора та виклад обставин, якими це підтверджується. Якщо за результатами перевірки член відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження, встановив наявність дисциплінарного проступку, у висновку додатково зазначається характер проступку, його наслідки, відомості про особу прокурора, ступінь його вини, інші обставини, що мають значення для прийняття рішення про накладення дисциплінарного стягнення, а також пропозиція члена відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження, щодо конкретного виду дисциплінарного стягнення.
Частинами першою, третьою статті 47 Закону №1697-VII передбачено, що розгляд висновку про наявність чи відсутність дисциплінарного проступку прокурора відбувається на засіданні відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження. На засідання запрошуються особа, яка подала дисциплінарну скаргу, прокурор, стосовно якого відкрито дисциплінарне провадження, їхні представники, а у разі необхідності й інші особи. Повідомлення про час та місце проведення засідання відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження, має бути надіслано не пізніш як за десять днів до дня проведення засідання.
Висновок про наявність чи відсутність дисциплінарного проступку прокурора розглядається за його участю і може бути розглянутий без нього лише у випадках, коли належним чином повідомлений прокурор: 1) повідомив про згоду на розгляд висновку за його відсутності; 2) не з`явився на засідання, не повідомивши про причини неявки; 3) не з`явився на засідання повторно.
Відповідно до частин першої і третьої статті 48 Закону №1697-VII відповідний орган, що здійснює дисциплінарне провадження, приймає рішення в дисциплінарному провадженні більшістю голосів від свого загального складу. Перед прийняттям рішення відповідний орган, що здійснює дисциплінарне провадження, за відсутності прокурора, стосовно якого здійснюється провадження, і запрошених осіб обговорює результати розгляду висновку про наявність чи відсутність дисциплінарного проступку прокурора.
При прийнятті рішення у дисциплінарному провадженні враховуються характер проступку, його наслідки, особа прокурора, ступінь його вини, обставини, що впливають на обрання виду дисциплінарного стягнення.
Згідно із частиною третьою статті 49 Закону №1697-VII на прокурора можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення: 1) догана; 2) заборона на строк до одного року на переведення до органу прокуратури вищого рівня чи на призначення на вищу посаду в органі прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду (крім Генерального прокурора); 3) звільнення з посади в органах прокуратури.
27 липня 2021 року загальними зборами трудового колективу Київської міської прокуратури затверджено, а наказом керівника Київської міської прокуратури від 28 липня 2021 року №84 затверджено Правила внутрішнього службового розпорядку прокурорів органів Київської міської прокуратури (далі - Правила).
Розділ ІІІ цих Правил присвячений питанням робочого часу і часу відпочинку, роботі у святкові неробочі дні та після закінчення робочого часу.
Пунктом 2 Розділу ІV Правил «Перебування прокурорів на робочому місці» визначено, що керівники структурних підрозділів Київської міської прокуратури та керівники окружних прокуратур зобов`язані контролювати присутність на роботі своїх підлеглих упродовж робочого дня.
Прокурори можуть перебувати у робочий час за межами приміщень органів прокуратури зі службових питань з відома безпосереднього керівника, а керівники самостійних структурних підрозділів та керівники окружних прокуратури - керівника Київської міської прокуратури та його заступників.
Про свою відсутність на роботі прокурор невідкладно повідомляє безпосереднього керівника у письмовій формі, засобами електронного чи телефонного зв`язку або іншими доступними способами, із зазначенням причин відсутності.
У разі недотримання прокурором цих вимог складається акт про його відсутність на робочому місці.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022, затврдженим Законом №2102-IX від 24 лютого 2022 року, в Україні, у зв`язку з військовою агресією рф проти України, введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року. Надалі строк дії воєнного стану неодноразово продовжувався Указами Президента України і наразі цей правовий режим залишається чинним.
Пунктом 3 згаданого Указу №64/2022 передбачено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені, серед іншого, статтею 43 Конституції України [якою визначено право на працю], а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України від 12 травня 2015 року №389-VIII "Про правовий режим воєнного стану" (далі - Закон №389-VIII).
24 березня 2022 року набрав чинності Закон №2136-IX, який визначає особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону №389-VIII (частина перша статті 1 Закону №2136-IX у первинній редакції).
Частинами другою та третьою статті 1 цього Закону передбачено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України.
У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.
На підставі пункту 2 розділу «Прикінцеві положення» Закону №2136-IX Главу XIX "Прикінцеві положення" КЗпП України доповнено пунктом 2 такого змісту:
"2. Під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану", діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану".
Пунктом 3 розділу «Прикінцеві положення» Закону №2136-IX передбачено, що цей Закон діє протягом воєнного стану, введеного відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану", та втрачає чинність з дня припинення або скасування воєнного стану, крім частини третьої статті 13 цього Закону, яка втрачає чинність з моменту завершення виплати державою, що здійснює військову агресію проти України, відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам.
Згідно із частинами другою та третьою статті 12 Закону №2136-IX у період дії воєнного стану роботодавець може відмовити працівнику у наданні будь-якого виду відпусток (крім відпустки у зв`язку вагітністю та пологами та відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку), якщо такий працівник залучений до виконання робіт на об`єктах критичної інфраструктури.
Протягом періоду дії воєнного стану роботодавець на прохання працівника може надавати йому відпустку без збереження заробітної плати без обмеження строку, встановленого частиною першою статті 26 Закону України "Про відпустки" [Закону №504/96-ВР].
Відповідно до частини першої статті 26 Закону №504/96-ВР за сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік.
19 липня 2022 року набрав чинності Закон України від 1 липня 2022 року №2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі - Закон №2352-IX), на підставі підпункту 6 пункту 6 якого статтю 12 Закону №2136-IX доповнено частиною четвертою такого змісту:
"4. У період дії воєнного стану роботодавець за заявою працівника, який виїхав за межі території України або набув статусу внутрішньо переміщеної особи, в обов`язковому порядку надає йому відпустку без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у заяві, але не більше 90 календарних днів, без зарахування часу перебування у відпустці до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 9 Закону України "Про відпустки".
Згідно з пунктом 13 частини четвертої статті 9 Закону України від 16 листопада 2021 року №1882-IX «Про критичну інфраструктуру» (далі - Закон №1882-IX) до життєво важливих функцій та/або послуг, порушення яких призводить до негативних наслідків для національної безпеки України, належать, зокрема, правопорядок, здійснення правосуддя, тримання під вартою.
Відповідно до частини першої статті 10 Закону №389-VIII у період дії воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Національного банку України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, судів, органів прокуратури, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, розвідувальних органів та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність.
Оцінка висновків судів, рішення яких переглядається, та аргументів учасників справи
Межі касаційного перегляду визначені статтею 341 КАС України, за правилами частини першої якої, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Касаційне провадження у цій справі відкрито з підстави, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, а саме, з метою перевірки аргументів скаржниці щодо застосування апеляційним судом (який повністю підтримав позицію суду першої інстанції):
- положень частини першої статті 43 Закону №1697-VII України без урахування висновків щодо її застосування, викладених у постановах Верховного Суду від 04 вересня 2018 року в справі №800/513/17, від 09 вересня 2020 року та від 24 червня 2021 року в справах №815/2705/16 та №826/7830/17 відповідно - в частині можливості притягнення прокурора до дисциплінарної відповідальності у порядку дисциплінарного провадження, зокрема, з підстав порушення правил внутрішнього службового розпорядку;
- пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України без урахування висновків щодо його застосування, викладених у постановах Верховного Суду від 19 квітня 2023 року у справі №758/11068/20, від 16 серпня 2023 року в справі №178/1540/21, від 11 березня 2020 року у справі №459/2618/17 (провадження №61-47902св18); від 12 квітня 2023 року у справі №711/5593/21 - в частині можливості звільнення працівника за прогул;
- статті 26 Закону №504/96-ВР, статті 12 Закону №2136-IX без урахування висновків щодо їх застосування, викладених у постанові Верховного Суду від 16 лютого 2024 року в справі №683/1745/22 - в частині питання надання та відмови в наданні відпустки позивачеві;
- статей 45-47 Закону №1697-VII без урахування висновків щодо їх застосування, викладених у постанові Верховного Суду від 10 вересня 2020 року у справі №360/4790/19 - в частині процедури розгляду відповідним органом, що здійснює дисциплінарне провадження щодо прокурорів, дисциплінарної скарги, в якій містяться відомості про вчинення прокурором дисциплінарного проступку.
Переглядаючи рішення Київського окружного адміністративного суду від 17 серпня 2023 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 лютого 2024 року у межах доводів і вимог касаційної скарги, Верховний Суд керується таким.
(1) Зміст спірних правовідносин у справі, яка переглядається.
Спір виник довкола звільнення позивачки з посади прокурора Дніпровської окружної прокуратури міста Києва з підстави, передбаченої пунктом 7 частини першої статті 43 Закону №1697-VII, а саме, за порушення правил внутрішнього службового розпорядку. Поставлене позивачці у провину порушення виявилося в тому, що після завершенні наданої їй відпустки без збереження заробітної плати, вона, починаючи з 10 червня 2022 року, без поважних причин не з`явилася на роботі та не приступила до виконання службових обов`язків попри те, що відповідач попередив про необхідність виходу на роботу, відхиливши її прохання про надання відпустки на наступний період (з 10 червня 2022 року).
Ключові мотиви позивачки ґрунтуються на тому, що невихід на роботу зумовлений військовою агресією рф проти України, що створило небезпеку для життя і здоров`я та свідчить, з одного боку, про відсутність її провини в такому невиході, а з іншого - про наявність для цього поважних причин. Також, відповідач порушив вимоги чинного законодавства, не надавши позивачці відпустку в порядку, передбаченому статтею 12 Закону №2136-IX.
Позиція відповідачів загалом зводиться до того, що уведення в державі воєнного стану не може вважатися поважною причиною для невиходу на роботу та невиконання прокурором його службових повноважень в силу визначеного Конституцією та законами України статусу прокурора, змісту прийнятої ним присяги та специфіки цих самих повноважень, які в умовах військової агресії іншої держави проти України набувають додаткової ваги. Відповідачі також стверджують про відсутність порушень вимог законодавства при відмові у наданні позивачці відпустки.
(2) Оцінка релевантності спірним правовідносинам висновків Верховного Суду, викладених у наведених в апеляційній скарзі постановах, в аспекті доводів скаржниці щодо застосування судами попередніх інстанцій правових норм без урахування цих висновків.
Колегія суддів зауважує, що при встановленні доцільності посилання на постанову Верховного Суду, на яку посилається скаржник у касаційній скарзі як підставу для перегляду оскаржуваного рішення за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, кожен правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.
У такому випадку правовий висновок розглядається «не відірвано» від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.
(2.1) Щодо стверджуваного скаржницею застосування положень частини першої статті 43 Закону №1697-VII без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 04 вересня 2018 року в справі №800/513/17, від 09 вересня 2020 року та від 24 червня 2021 року в справах №815/2705/16 та №826/7830/17.
У справі №800/513/17 підставою для застосування до прокурора дисциплінарного стягнення став пункт 1 частини першої статті 43 Закону №1697-VII, а саме: невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків, яке, на думку дисциплінарного органу, виявилося у невнесенні ним відомостей до розділу 4 «Цінне рухоме майно - транспортні засоби» повідомлення про суттєві зміни у майновому стані.
Велика Палата Верховного Суду зазначила, що виходячи з аналізу Закону №1697-VII, службовими обов`язками працівника прокуратури слід вважати нормативно визначені вид та міру необхідної поведінки, котрі забезпечують реалізацію завдань, поставлених перед прокуратурою суспільством і державою, та повноважень, наданих для ефективного здійснення професійних функцій. 
Скасовуючи оспорюване рішення, Велика Палата дійшла висновку, що неповідомлення прокурором Національного агентства з питань запобігання корупції (далі також - НАЗК) про суттєві зміни у майновому стані шляхом подання електронного повідомлення не може бути підставою для притягнення його до дисциплінарної відповідальності за пунктом 1 частини першої статті 43 Закону №1697-VII, оскільки такі дії не відповідають ознакам невиконання чи неналежного виконання службових обов`язків. Водночас пунктом 4 частини першої статті 43 Закону №1697-VII передбачена можливість притягнення прокурора до дисциплінарної відповідальності у порядку дисциплінарного провадження з підстав порушення встановленого законом порядку подання декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру. Однак, такі підстави жодним чином не відображено дисциплінарним органом в оскаржуваному рішенні.
Крім цього, Велика Палата зауважила, що Комісія не обґрунтувала належним чином у чому саме полягає невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків позивачем, а лише вказала на наявність такої підстави.
Отже, у справі №800/513/17 позиція Великої Палати зводиться до того, що дисциплінарний орган неправильно кваліфікував дії, які ставилися прокуророві в провину. Зокрема, порушення стосувалося неповідомлення НАЗК про суттєві зміни у майновому стані шляхом подання електронного повідомлення і охоплювалося пунктом 4, а не пунктом 1 частини першої статті 43 Закону №1697-VII.
У справі, яка переглядається, дисциплінарний проступок позивачки не стосувався неповідомлення НАЗК про суттєві зміни у майновому стані шляхом подання електронного повідомлення, тож надана судами попередніх інстанцій оцінка спірних правовідносин та застосування пункту 1 частини першої статті 43 Закону №1697-VII зумовлена іншими фактичними обставинами, порівняно зі справою №800/513/17.
У справі №815/2705/16 спірні правовідносини зумовлені притягненням поліцейського до дисциплінарної відповідальності та звільненням його зі служби в поліції за грубе порушення вимог статті 7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, пункту 1 частини першої статті 18 Закону України від 02 липня 2015 року №580-VIII «Про Національну поліцію» (далі - Закон №580-VIII), пунктів 2.1, 2.5 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306 (далі - Правила дорожнього руху), що виразилось у керуванні автомобілем з явними ознаками алкогольного сп`яніння, непред`явленні відповідних документів на право керування транспортним засобом, відмові від проходження медичного огляду, особистій недисциплінованості, нетактовній поведінці з працівниками патрульної поліції, проявленні нещирості при наданні пояснення в ході службового розслідування. У зв`язку із цим спірними наказами до позивача застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції за пунктом 8 статті 12 Дисциплінарного статуту та звільнено за пунктом 6 частини першої статті 77 Закону №580-VIII (у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби).
У справі №826/7830/17 спір виник довкола оскарження поліцейським наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності та про звільнення зі служби в поліції. За обставинами справи підставою для звільнення позивача зі служби в поліції став факт порушення вимог пункту 1 частини першої статті 18 Закону №580-VIII, пункту 2.5 Правил дорожнього руху, що виразилось у вчиненні ДТП у стані алкогольного сп`яніння.
Отже, у постановах від 09 вересня 2020 року та від 24 червня 2021 року в справах №815/2705/16 та №826/7830/17, спірні правовідносини зумовлені оскарженням поліцейськими наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності та звільнення зі служби в поліції. Ці правовідносини врегульовано положеннями спеціальних законів, зокрема, Закону №580-VIII, Дисциплінарного статуту Національної поліції, Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ та ін.
Оскільки з огляду на суб`єктний склад та предмет спору, касаційний суд у справах №815/2705/16 та №826/7830/17 не вирішував питання про застосування пункту 1 частини першої статті 43 Закону №1697-VII, доводи скаржниці про те, що суди попередніх інстанцій застосували цю правову норму в межах розглядуваного спору інакше, ніж Верховний Суд, не заслуговують на увагу.
Колегія суддів відхиляє наведені у касаційній скарзі мотиви щодо відсутності в оскаржуваному наказі посилань на те, який конкретно пункт правил внутрішнього трудового розпорядку та яких саме правил було порушено, а також, що без конкретизації порушення, якого припустився працівник в описовій частині наказу, неможливо встановити чи дотримано власником приписів частини другої статті 149 КЗпП України.
З обсягу установлених судами обставин убачається, що зміст та характер поставленого позивачці у провину дисциплінарного проступку є чітким та зрозумілим, оспорювані накази містять посилання на визначені законом підстави дисциплінарної відповідальності та мотиви, з яких відповідачі дійшли відповідних висновків у тому обсязі, в якому це вимагає Закон, а наведені позивачкою міркування в цій частині є суто формальними..
(2.2) Стосовно аргументів скаржниці про застосування судами пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 19 квітня 2023 року у справі №758/11068/20, від 16 серпня 2023 року в справі №178/1540/21, від 11 березня 2020 року у справі №459/2618/17 (провадження №61-47902св18); від 12 квітня 2023 року у справі №711/5593/21.
У постановах від 19 квітня 2023 року у справі №758/11068/20, від 16 серпня 2023 року в справі №178/1540/21, від 11 березня 2020 року у справі №459/2618/17, від 12 квітня 2023 року в справі №711/5593/21 Касаційний цивільний суд повторив свою сталу позицію, що законодавством не визначено перелік поважних причин відсутності на роботі, тому, вирішуючи це питання щодо працівника на роботі, звільненого за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати надані сторонами докази. Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які виключають вину працівника. Разом із цим відповідно до сталої судової практики у такій категорії спорів, причину відсутності працівника на роботі можна вважати поважною, якщо явці на роботу перешкоджали істотні обставини, які не можуть бути усунуті самим працівником, зокрема: пожежа, повінь (інші стихійні лиха); аварії або простій на транспорті; виконання громадянського обов`язку (надання допомоги особам, потерпілим від нещасного випадку, порятунок державного або приватного майна при пожежі, стихійному лиху); догляд за захворілим зненацька членом родини; відсутність на роботі з дозволу безпосереднього керівника; відсутність за станом здоров`я. Вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати всі надані сторонами докази.
Отже, у справах №758/11068/20, №178/1540/21, №459/2618/17, №711/5593/21, №683/1745/22, розглянутих за правилами цивільного судочинства, висновки Верховного Суду стосувалися питання застосування пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України виключно у межах правовідносин, де звільнення працівників відбулося саме із цієї підстави (прогул).
У межах справи, яка переглядається, зазначена правова норма не є підставою звільнення позивачки, натомість такою підставою є спеціальна норма - пункт 7 частини першої статті 43 Закону №1697-VII, позаяк позивака обіймала посаду прокурора.
Відповідно за змістом статті 131-1 Конституції України органи прокуратури інституційно є елементом загальної системи правосуддя (Розділ VIII «Правосуддя»).
Як уже зазначалося, правопорядок, здійснення правосуддя, тримання під вартою віднесено до життєво важливих функцій та/або послуг, порушення яких призводить до негативних наслідків для національної безпеки України, водночас повноваження органів прокуратури не можуть бути припинені у період дії воєнного стану (пункт 13 частини четвертої статті 9 Закону №1882-IX, частина перша статті 10 Закону №389-VIII).
Згідно із частиною першою статті 36 Закону 1697-VII особа, призначена на посаду прокурора, набуває повноважень прокурора після складення Присяги прокурора такого змісту: "Я, (прізвище, ім`я, по батькові), вступаючи на службу в прокуратуру, присвячую свою діяльність служінню Українському народові і Україні та урочисто присягаю: неухильно додержуватися Конституції та законів України; сумлінним виконанням своїх службових обов`язків сприяти утвердженню верховенства права, законності та правопорядку; захищати права і свободи людини і громадянина, інтереси суспільства і держави; постійно вдосконалювати свою професійну майстерність, бути принциповим, чесно, сумлінно і неупереджено виконувати свої обов`язки, з гідністю нести високе звання прокурора".
Таким чином, на відміну від справ №758/11068/20, №178/1540/21, №459/2618/17, №711/5593/21, №683/1745/22 суттєвою відмінністю цієї справи є наявність у позивачки визначеного Конституцією і законами України статусу прокурора, фактом складення нею Присяги прокурора, обов`язковістю функціонування органів прокуратури під час дії правового режиму воєнного стану, що у свою чергу, зумовлює особливості правового регулювання спірних правовідносин відповідно до вимог спеціального Закону №1697-VII, порівняно зі згаданими вище справами, де спірні відносини урегульовано нормами загального трудового законодавства (КЗпП України).
Під час розгляду справи суди встановили, що позивачка у дисциплінарному провадженні повідомляла керівництво, що перебуває за межами України та повертатись не збирається, документів про перетин кордону надавати не буде.
В аспекті доводів скаржниці про те, що причини її відсутності в цьому випадку є поважними та невідворотними, натомість суд апеляційної інстанції залишив поза увагою її аргументи про нехтування відповідачем основними правами позивачки на життя, здоров`я, недоторканість і безпеку, зважаючи на активні бойові дії на території України, відсутність можливості повернення та отримання тимчасового захисту у Німеччині, варто зауважити, що суди першої та апеляційної інстанції досліджували питання поважності наведених позивачкою причин невиходу не роботу та одностайно підтримали висновки дисциплінарного органу про те, що факт уведення в державі воєнного стану не звільняє прокурора від виконання службових обов`язків. 
У цьому ж контексті суди слушно зауважили, що станом на 10 червня 2022 року, коли позивачка мала стати до роботи, за місцем її службової діяльності (м. Київ) активні бойові дії не велися, більшість працівників на той час повернулися до виконання своїх службових обов`язків, тож критично оцінили мотиви про побоювання за життя та здоров`я як поважну причину невиходу на роботу. Судами, зокрема, встановлено, що на запит члена Комісії від 19 вересня 2022 року №07/3/2-2433вих-22, Київською міською прокуратурою повідомлено, що на час ведення бойових дій у м. Києві та Київській області працівники органів Київської міської прокуратури мали змогу, за погодженням з керівниками, працювати не на робочих місцях, а у місцевостях, безпечних для їх життя. Із закінченням бойових дій, з травня 2022 року всі працівники органів Київської міської прокуратури працюють на своїх робочих місцях.
Суди попередніх інстанцій також небезпідставно вказали, що в умовах воєнного стану одним із найважливіших завдань прокуратури є документування усіх фактів посягання на територіальну цілісність та недоторканість України, диверсій, незаконного перетину державного кордону України, планування, підготовки та розв`язання та ведення агресивної війни, інших порушень законів, що передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Введення воєнного стану в Україні не звільняє прокурорів від виконання їх службових обов`язків.
Варто додати, що Законом №1697-VII визначена максимально можлива чисельність прокурорів. Суд жодним чином не ставить під сумнів право будь-якої особи на життя, здоров`я, недоторканість і безпеку, однак у розглядуваному випадку з урахуванням згаданих особливостей статусу та функцій органів прокуратури в умовах воєнного стану та неможливості припинення повноважень органів прокуратури під час його дії, обумовлює виникнення у керівника відповідного органу, відповідального за результати та ефективність його функціонування, питання виправданості продовження перебування на такій посаді (кількість яких обмежена) особи, що не бажає повертається до виконання службових обов`язків за відсутності доказів існування реальних і дійсно непереборних обставин, спираючись фактично на сам лише факт уведення в Україні воєнного стану.
Судами встановлено, що позивачка не вживала заходів щодо врегулювання порядку та організації своєї роботи, натомість без зазначення об`єктивних причин категорично відмовилася повернутися до України та приступити до виконання своїх службових обов`язків.
За цих обставин, оскільки факт відсутності позивачки на робочому місці з 10 червня 2022 року не є спірним, на вказану дату за місцем роботи позивачки у м. Києві військові дії не велися, колегія суддів вважає, що суди попередніх інстанцій мали підстави для висновку, що поважних причин неможливості прибути на роботу з 10 червня 2022 року позивачка не навела.
(2.3) Щодо стверджуваного скаржницею застосування положень статті 26 Закону №504/96-ВР, статті 12 Закону №2136-IX без урахування висновків щодо їх застосування, викладених у постанові Верховного Суду від 16 лютого 2024 року в справі №683/1745/22 - в частині питання надання та відмови в наданні відпустки позивачеві.
У постанові від 16 лютого 2024 року у справі №683/1745/22, де спірні правовідносини стосувалися звільнення працівника з підстави, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, Касаційний цивільний суд, відповідаючи на аргумент позивачки про порушення відповідачем вимог статті 12 Закону №2136-IX [щодо відмови надати відпустку], визнав безпідставним посилання у касаційній скарзі на статтю 12 Закону №2136-IX (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), оскільки зазначеною нормою матеріального права (у відповідній редакції) передбачено право, а не обов`язок роботодавця протягом періоду дії воєнного стану надавати працівнику (на його прохання) відпустку без збереження заробітної плати без обмеження строку.
У справі, яка переглядається, суди встановили, що ОСОБА_1 на підставі поданих нею заяв та відповідних наказів керівника Київської міської прокуратури, було надано відпустку без збереження заробітної плати, спершу на 21 календарний день з 05 до 25 травня 2022 року включно, а згодом - тривалістю 15 календарних днів з 26 травня до 09 червня 2022 року включно відповідно до статті 26 Закону №504/96-ВР (накази від 05 та 26 травня 2022 року №513 та №642к).
27 травня 2022 року начальник відділу кадрової роботи та державної служби Київської міської прокуратури надіслав ОСОБА_1 електронною поштою лист №07-206вих-22, яким її попереджено про необхідність приступити до виконання службових обов`язків після завершення відпустки.
08 червня 2022 року позивачка надіслала керівнику Київської міської прокуратури заяву, в якій зазначила, що у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією рф проти України з 24 лютого 2022 року на території України діє особливий правовий режим та у зв`язку з продовженням на території України дії воєнного стану, ОСОБА_1 просила надати їй відпустку без збереження заробітної плати на період дії воєнного стану з 10 червня 2022 року до 23 серпня 2022 року включно відповідно до статті 12 Закону №2136-IX, а у випадку якщо його не буде продовжено - у зв`язку із сімейними обставинами.
Листом Київської міської прокуратури від 09 червня 2022 року №07-233вих-22 позивачку повідомлено, що її заяву від 08 червня 2022 року про надання відпустки залишено без задоволення та повторно зазначено про необхідність приступити до виконання своїх службових обов`язків з 10 червня 2022 року. Також позивачку попереджено про те, що відсутність на роботі без поважних причин буде розцінено як прогул з подальшим ініціюванням притягнення до дисциплінарної відповідальності.
Після завершення відпустки 10 червня 2022 року ОСОБА_1 не приступила до роботи, про що складено акт про відсутність працівника на робочому місці від 10 червня 2022 року. Всі наступні дні невиходу позивачки на роботу документувалися так само й акти надсилалися позивачці на електронну пошту для ознайомлення.
Положеннями частини першої статті 26 Закону 504/96-ВР (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачалося, що за сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік.
Поряд із цим, положеннями статті 12 Закону №2136-IX у редакції, чинній на час скерування позивачкою відповідачеві заяви від 08 червня 2022 року, передбачалося, що протягом періоду дії воєнного стану роботодавець на прохання працівника може надавати йому відпустку без збереження заробітної плати без обмеження строку, встановленого частиною першою статті 26 Закону України "Про відпустки" (частина третя).
Отже, зазначеною нормою матеріального права (у відповідній редакції) передбачено право, а не обов`язок роботодавця протягом періоду дії воєнного стану надавати працівнику (на його прохання) відпустку без збереження заробітної плати без обмеження строку, тому доводи позивачки про те, що відповідач порушив вимоги чинного законодавства, не надавши позивачці відпустку в порядку, передбаченому статтею 12 Закону №2136-IX, ґрунтуються на помилковому застосуванні цієї норми права.
Беручи до уваги наведене, касаційний суд констатує відсутність підстав для висновку, що суди попередніх інстанцій застосували положення статті 26 Закону №504/96-ВР та статті 12 Закону №2136-IX всупереч висновків щодо їх застосування, викладених у постанові Верховного Суду від 16 лютого 2024 року в справі №683/1745/22.
Із цих же міркувань не заслуговують на увагу посилання скаржниці на те, що органи прокуратури, почали відноситися до об`єктів критичної інфраструктури вже після її звільнення, а саме, на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 16 грудня 2022 року №1384, а тому на час перебування на посаді прокурора, вона не могла вважатися «працівником, залученим до виконання робіт на об`єкті критичної інфраструктури» і відповідач протиправно відмовив позивачці у наданні відпустки.
За правилами частини другої статті 12 Закону №2136-IX у період дії воєнного стану роботодавець може відмовити працівнику у наданні будь-якого виду відпусток (крім відпустки у зв`язку вагітністю та пологами та відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку), якщо такий працівник залучений до виконання робіт на об`єктах критичної інфраструктури.
Втім у межах вирішення цього спору варто зазначити, що факт доповнення переліку секторів критичної інфраструктури сектором «Правосуддя» згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 16 грудня 2022 року №1384 не можна тлумачити так, що до моменту прийняття цієї постанови, керівник прокуратури мав обов`язок у кожному разі подання заяви про надання відпустки в порядку статті 12 Закону №2136-IX надавати таку відпустку, позаяк самою нормою частини третьої цієї статті (у згаданій редакції) встановлено, що це є правом роботодавця, тобто вирішення цього питання лежить у площині його дискреційних повноважень. Оскільки відповідальність за ефективне виконання функціональних обов`язків органу лежить саме на його керівникові, Закон наділяв його певною свободою розсуду у вирішенні цього питання.
Таким чином, сама лише незгода позивачки з тим, що відповідач відмовив у задоволенні її заяви про надання відпустки на період з 10 червня 2022 року, не свідчить про порушення ним вимог наведених правових норм, позаяк відповідач не мав такого обов`язку лише за одностороннім бажанням працівника, тим паче враховуючи, що коли позивачка не виявила бажання повертатись до виконання службових обов`язків, виправдовуючи це воєнним станом, інші працівники Дніпровської окружної прокуратури міста Києва, які продовжили виконувати свої посадові обов`язки в умовах його дії, перебували в обмеженому становищі в порівнянні з позивачкою, яка не виконувала своїх посадових обов`язків.
Теж саме стосується міркувань скаржниці про те, що роботодавець міг ініціювати призупинення трудового договору з нею відповідно до статті 13 Закону №2136-IX на період військового стану.
Колегія суддів відхиляє наведені у касаційній скарзі посилання на те, що після набрання чинності частиною четвертою статті 12 Закону №2136-IX, відповідач був зобов`язаний надати передбачену цією нормою відпустку, про що позивачка неодноразово зверталася із заявами, однак відповідач порушив вказані вимоги.
За змістом частини четвертої статті №2136-IX у період дії воєнного стану роботодавець за заявою працівника, який виїхав за межі території України або набув статусу внутрішньо переміщеної особи, в обов`язковому порядку надає йому відпустку без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у заяві, але не більше 90 календарних днів, без зарахування часу перебування у відпустці до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 9 Закону України «Про відпустки».
Тобто, цією нормою законодавець встановив обов`язок для роботодавця надати працівнику відповідну відпустку, але за умови, наявність відповідних обставин, а саме: наявність факту перетину особою державного кордону або набуття статусу внутрішньо переміщеної особи.
Втім варто наголосити, що статтю 12 Закону №2136-IX було доповнено частиною четвертою на підставі Закону №2352-IX, який набрав чинності лише 19 липня 2022 року, в той час як поставлене позивачці у провину порушення зумовлено тим, що вона не приступила до виконання службових обов`язків після завершення відпустки 10 червня 2022 року, тобто, вчинення якого почалося більше ніж за місяць до набрання чинності вказаною нормою. Надалі, починаючи з 10 червня 2022 року, всі наступні дні невиходу позивачки на роботу документувалися відповідними актами. 
Таким чином, події, що мали місце після набрання чинності частиною четвертою статті 12 Закону №2136-IX, не впливають на обставини порушення позивачкою службової дисципліни та наявність правових підстав для притягнення її до дисциплінарної відповідальності.
(2.4) Стосовно аргументів скаржниці про застосування судами статей 45-47 Закону №1697-VII без урахування висновків щодо їх застосування, викладених у постанові Верховного Суду від 10 вересня 2020 року у справі №360/4790/19 - в частині процедури розгляду відповідним органом, що здійснює дисциплінарне провадження щодо прокурорів, дисциплінарної скарги, в якій містяться відомості про вчинення прокурором дисциплінарного проступку.
У справі №360/4790/19, предметом якої були накази про притягнення поліцейського до дисциплінарної відповідальності та його звільнення, ключове питання, яке вирішував Верховний Суд, стосувалося правильності застосування статті 19 Дисциплінарного статуту Національної поліції України. За обставинами вказаної справи, факт вчинення позивачем дисциплінарного проступку, який полягав у самоусуненні від належного виконання службових обов`язків, не здійсненні перевірки осіб та внесенні недостовірних відомостей до картки роботи патруля про проведену роботу, було доведено та не оспорювався позивачем.
Касаційний суд, вирішуючи поставлене перед ним питання, зазначив, що обраний відповідачем вид дисциплінарного стягнення (звільнення зі служби в поліції) є найсуворішим. У цьому випадку обов`язком Головного управління Національної поліції в Луганській області за правилами статті 19 Дисциплінарного статуту було врахувати характер проступку, обставини, за яких він був вчинений, особу порушника, ступінь його вини, обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність, попередню поведінку поліцейського, його ставлення до служби. За результатами касаційного перегляду Верховний Суд констатував, що судом апеляційної інстанції не допущено неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права, які б мали наслідком неправильне вирішення спору.
З огляду на суб`єктний склад та предмет спору, касаційний суд у справі №360/4790/19 не робив висновків з питання застосування статей 45-47 Закону №1697-VII, тому доводи скаржниці про те, що суди попередніх інстанцій застосували ці правові норми в межах розглядуваного спору інакше, ніж Верховний Суд, не заслуговують на увагу.
(3) Висновки щодо обґрунтованості наведених у касаційній скарзі доводів і вимог, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій правових норм у межах доводів та вимог касаційної скарги, провадження за якою відкрито з підстави, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, Верховний Суд не встановив застосування апеляційним судом (який повністю підтримав позицію суду першої інстанції), положень частини першої статті 43, статей 45-47 Закону №1697-VII, пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України, статті 12 Закону №2136-IX, без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування цих правових норм, вкладених у справах №800/513/17, №815/2705/16, №826/7830/17, №758/11068/20, №178/1540/21, №459/2618/17, №711/5593/21, №683/1745/22, №360/4790/19.
За обсягом установлених у цій справі обставин, факт відсутності позивачки на робочому місці з 10 червня 2022 року не є спірним, допущене позивачкою порушення має умисний та систематичний характер, а зазначені нею причини відсутності, в світлі сукупності всіх з`ясованих у справі обставин, не є поважними. Доказів того, що позивачка мала дійсний (не декларативний) намір повернутися до виконання своїх службових обов`язків і вчиняла для цього активні дії, однак на заваді цьому стали конкретні (не абстрактні) обставини об`єктивного і непереборного характеру, вона під час судового розгляду не надала й відповідно їх існування не довела. Відповідач, зі свого боку, на час ініціювання позивачкою 08 червня 2022 року питання про надання їй відпустки відповідно до статті 12 Закону №2136-IX, не мав відповідно до цього ж Закону обов`язку надавати їй таку відпустку лише за її одностороннім бажанням.
Таким чином, за наслідками судового розгляду суди надали оцінку всім ключовим аргументам сторін у справі та констатували, що поведінка позивачки у цих правовідносинах свідчить про порушення службової дисципліни, ігнорування своїх службових обов`язків та порушення правил внутрішнього службового розпорядку, допущене нею порушення трудової дисципліни має умисний та систематичний характер.
Суди встановили, що дисциплінарний орган належним чином з`ясував обставини, які мали значення для прийняття рішення, навів мотиви, з яких дійшов висновків про наявність у діях позивачки складу дисциплінарного проступку з посиланням на належні докази, врахував характер проступку, його наслідки, особу прокурора, ступінь його вини та обґрунтував пропорційність застосованого виду дисциплінарного стягнення і його співмірність вчиненому проступку, а Київська міська прокуратура на підставі відповідного рішення дисциплінарного органу, реалізуючи свої дискреційні повноваження, звільнила позивачку, при цьому діяла на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначений Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.
У межах касаційного перегляду повнота установлених судами фактичних обставин не є спірною, позаяк питання про перегляд судових рішень з підстав, передбачених пунктом 4 частини четвертої статті 328 КАС України, скаржниця перед Верховним Судом не порушувала.
Суд касаційної інстанції наголошує, що за правилами частини другої статті 341 КАС України, не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Беручи до уваги викладене, колегія суддів дійшла висновку, що наведені у касаційній скарзі доводи висновків судів першої та апеляційної інстанції не спростовують.
За правилами частин першої і другої статті 337 КАС України особа, яка подала касаційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на касаційне оскарження, обґрунтувавши необхідність таких змін чи доповнень. 
У разі доповнення чи зміни касаційної скарги особа, яка подала касаційну скаргу, повинна подати докази надсилання копій відповідних доповнень чи змін до касаційної скарги іншим учасникам справи, інакше суд не враховує такі доповнення чи зміни.
Верховний Суд не надає оцінки мотивам, наведеним у додаткових поясненнях позивачки, які надійшли на адресу Суду 23 жовтня 2024 року, оскільки за своїм змістом це є доповненням касаційної скарги, які подано без дотримання вимог статті 337 КАС України.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
За правилами пункту 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно із частиною першою статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, зважаючи на положення статті 350 КАС України, Верховний Суд уважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Висновки щодо судових витрат
З огляду на результат касаційного розгляду, суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356 КАС України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 17 серпня 2023 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 лютого 2024 року в справі №320/2319/23 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

А.Г. Загороднюк
М.В. Білак
В.М. Соколов
Судді Верховного Суду