УХВАЛА

02 лютого 2026 року 
м. Київ

cправа № 910/1801/25 
Верховний Суд у складі судді Касаційного господарського суду Рогач Л. І.,
перевіривши матеріали касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Безпечне паркування"
на рішення Господарського суду міста Києва від 19.06.2025 та
постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.12.2025
у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Безпечне паркування"
до Комунального підприємства "Київтранспарксервіс"
про визнання договору продовженим,
ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю "Безпечне паркування" (далі - ТОВ "Безпечне паркування", позивач, скаржник) звернулося до суду з позовною заявою до Комунального підприємства "Київтранспарксервіс" (далі - КП "Київтранспарксервіс", відповідач) про визнання договору від 24.02.2021 № ДНП-2021-02/27 про надання майданчика для експлуатації, утримання та облаштування, укладеного між КП "Київтранспарксервіс" та ТОВ "Безпечне паркування", продовженим на період дії воєнного стану та протягом чотирьох місяців з дати припинення чи скасування воєнного стану. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскільки договір від 24.02.2021 № ДНП-2021-02/27 про надання майданчика для експлуатації, утримання та облаштування є договором найму (оренди) комунального майна, строк дії якого завершується у період воєнного стану, то він є автоматично продовженим на період дії воєнного стану та протягом чотирьох місяців з дати припинення чи скасування воєнного стану, що передбачено постановою Кабінету Міністрів України від 27.05.2022 № 634 "Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану".
Господарський суд міста Києва рішенням від 19.06.2025 відмовив повністю у задоволенні позовних вимог. Рішення суду мотивовано тим, що чинним судовим рішенням у справі № 910/3891/24 установлено, що строк дії Договору закінчився 22.03.2024 року.
Північний апеляційний господарський суд постановою від 03.12.2025 рішення Господарського суду міста Києва від 19.06.2025 залишив без змін. 
Колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що укладений Договір є нікчемним з огляду на пряму вказівку в пункті 1 частині першої статті 43 Закону України "Про публічні закупівлі", та вказала, що у позивача відсутні правові підстави для визнання договору на експлуатацію, утримання та облаштування майданчика для паркування за адресою: м. Київ, Деснянський район, вул. Бальзака, 1-А, в межах ІІІ територіальної зони паркування м. Києва, що включає 90 (дев`яносто) місць для платного паркування транспортних засобів, а також 10 (десять) спеціальних місць для безкоштовного паркування транспортних засобів, які перевозять осіб з інвалідністю, продовженим, та відповідно відсутні підстави для задоволення позовних вимог.
ТОВ "Безпечне паркування" через підсистему "Електронний суд" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Господарського суду міста Києва від 19.06.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.12.2025, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати, та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. 
Статтею 290 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) встановлені вимоги до форми і змісту касаційної скарги.
Верховний Суд перевірив форму і зміст касаційної скарги та дійшов висновку про залишення її без руху з огляду на таке.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 287 ГПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати касаційну скаргу на рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Згідно із частиною другою статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 290 ГПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 287 цього Кодексу підстави (підстав).
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 287 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
Отже, з огляду на зміст наведених вимог процесуального закону при касаційному оскарженні судових рішень у випадках, передбачених пунктами 1- 3 частини другої статті 287 ГПК України, касаційна скарга має містити: 
пункт 1 - формулювання висновку щодо застосування норми права із зазначенням цієї норми права з викладенням правовідносин, у яких ця норма права застосована, а також покликання на постанови Верховного Суду, в яких зроблено інший (який саме) висновок щодо застосування цієї ж норми права та в яких правовідносинах; 
пункт 2 - обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, із зазначенням такого правового висновку, описом правовідносин та мотивів такого обґрунтування відступлення; 
пункт 3 - зазначення норми права, щодо якої відсутній висновок про її застосування, із конкретизацією правовідносин, в яких цей висновок відсутній.
Суд зазначає, що у разі подання касаційної скарги у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах), скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати, у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися у спірних правовідносинах.
Оскаржуючи в касаційному порядку судові рішення на підставі пункту 4 частини другої статті 287 ГПК України, необхідно зазначити, яке саме процесуальне порушення з передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу призвело до прийняття незаконного судового рішення. При цьому необхідно враховувати, що за змістом пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України відкриття касаційного провадження через недослідження зібраних у справі доказів можливе лише за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1- 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.
Скаржник у касаційній скарзі посилається на постанову Верховного Суду від 26.06.2025 у справі № 910/7237/24, та вважає, що правовідносини у цій справі та у справі № 910/7237/24 не є подібними, а правовий висновок, викладений Верховним Судом у справі № 910/7237/24 не застосовувався судом апеляційної інстанції у оскаржуваній постанові. Водночас ТОВ "Безпечне паркування" просить у випадку, якщо суд касаційної інстанції дійде висновку, що правовідносини у цій справі є подібними зі справою № 910/7237/24, відступити від правового висновку щодо застосування норм матеріального права, який викладений у постанові Верховного Суду від 26.06.2025 у справі № 910/7237/24. 
Колегія суддів зауважує, що скаржник у касаційній скарзі не наводить ані норми матеріального права щодо якої викладено правовий висновок у постанові Верховного Суду від 26.06.2025 у справі № 910/7237/24, ані правового висновку щодо застосування цієї норми матеріального права, який викладено у постанові Верховного Суду від 26.06.2025 у справі № 910/7237/24, а також не наводить обґрунтування необхідності відступлення від такого висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, із зазначенням такого правового висновку, описом правовідносин та мотивів такого обґрунтування відступлення. При цьому вказує, що правовий висновок, викладений у постанові від 26.06.2025 у справі № 910/7237/24, не застосовувався судом апеляційної інстанції при розгляді цієї справи.
З огляду на вказане Верховний Суд наголошує, що скаржник повинен усвідомлювати, що зазначення будь-яких із визначених пунктами 1- 4 частини другої статті 287 ГПК України випадків потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому разі буде порушено принцип "правової визначеності". 
Водночас Верховний Суд не наділений повноваженнями доповнювати касаційну скаргу міркуваннями, які скаржник не навів у її тексті, або самостійно визначати конкретну підставу касаційного оскарження судових рішень.
Згідно із частиною другою статті 292 ГПК України у разі, якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 290 цього Кодексу, застосовуються положення статті 174 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.
Відповідно до частини другої статті 174 ГПК України в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.
Отже, для усунення недоліків касаційної скарги скаржнику необхідно виконати вимоги пункту 5 частини другої статті 290 ГПК України, узгодити доводи касаційної скарги з підставами касаційного оскарження судових рішень у виключних випадках, встановлених частиною другою статті 287 ГПК України з урахуванням вказаного у цій ухвалі, зазначити відповідні випадки касаційного оскарження, визначені у конкретних пунктах частини другої статті 287 ГПК України. 
Керуючись статтями 174, 234, 235, 287, 290, 292 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Безпечне паркування" на рішення Господарського суду міста Києва від 19.06.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.12.2025 у справі № 910/1801/25 залишити без руху.
2. Встановити строк для усунення недоліків касаційної скарги протягом десяти днів з дня вручення цієї ухвали.
3. Заяву про усунення недоліків касаційної скарги з доданими документами направити іншому учаснику справи з урахуванням положень статті 42 Господарського процесуального кодексу України та надати до Верховного Суду докази про таке направлення.
4. Роз`яснити, що у разі невиконання вимог суду касаційна скарга у справі № 910/1801/25 вважатиметься неподаною та буде повернута.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя Л. Рогач