УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 січня 2026 року
м. Київ
справа № 461/5633/24
провадження № 51-251ск26
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Львівського апеляційного суду від 26 листопада 2025 року у кримінальному провадженні № 12024141360001588 щодо 
ОСОБА_4 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя    АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 
ст. 309 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Галицького районного суду міста Львова від 11 червня 2025 року, залишеним без змін ухвалою Львівського апеляційного суду від 26 листопада 
2025 року, ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за ч. 3 ст. 309 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Вирішено питання щодо долі речових доказів та процесуальних витрат 
у кримінальному провадженні.
Згідно з вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він у невстановлений досудовим слідством час та місці, але не пізніше 12 травня 2024 року, маючи умисел на незаконне придбання та зберігання особливо небезпечних психотропних речовин, обіг яких заборонено, в порушення вимог Закону України «Про наркотичні засоби, психотропні речовин і прекурсори» у невстановлений досудовим слідством спосіб незаконно придбав особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено, - «PVP» та незаконно зберігав таку при собі до моменту вилучення працівниками поліції під час затримання 12 травня 2024 року на площі Старий 
Ринок, 1 у м. Львові в порядку, передбаченому ст. 208 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), а саме у 2 прозорих зіп-пакетах, в яких містилось 50 згортків, обмотаних клейкою стрічкою, із вмістом кристалоподібної речовини бежевого кольору, яка є «PVP», що відноситься до особливо небезпечних психотропних речовин, обіг яких заборонено, масою 33,8808 г, що становить особливо великі розміри.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
Прокурор у касаційній скарзі, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати оскаржену ухвалу та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.
В обґрунтування заявлених вимог вказує на те, що апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_4 за апеляційною скаргою сторони обвинувачення, не дав оцінку тому, що кількість вилученої у обвинуваченого 
12 травня 2024 року психотропної речовини PVP, спосіб її розфасування (окремі згортки, приблизно рівними частинами), відсутність відомостей про перебування його на обліку у нарколога чи психіатра, документовані епізоди збуту ним наркотичних речовин після короткого періоду часу після його затримання 
з психотропною речовиною в особливо великих розмірах свідчать про те, що 
ОСОБА_4 незаконно прибав та зберігав з метою збуту особливо небезпечні психотропні речовини в особливо великих розмірах за попередньою змовою групою осіб, а тому його дії слід кваліфікувати за ч. 3 ст. 307 КК, а не за ч. 3 ст. 309 КК.
Мотиви суду
Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, 
що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
За змістом статей 433, 438 КПК суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, 
а тому перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати і визнавати доведеними обставини, 
що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання 
про достовірність того чи іншого доказу. Касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. 
Зазначені обставини були досліджені судами першої та апеляційної інстанцій і 
не підлягають перегляду в касаційному порядку відповідно до вимог зазначених статей, а отже під час касаційного розгляду кримінального провадження колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, встановлених судом.
Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Як убачається з копій судових рішень, органом досудового розслідування дії обвинуваченого ОСОБА_4 кваліфіковані за ч. 3 ст. 307 КК, як незаконне придбання та зберігання з метою збуту особливо небезпечних психотропних речовин 
в особливо великих розмірах, вчинене за попередньою змовою групою осіб.
Водночас ОСОБА_4 , як видно з вироку, свою вину у пред`явленому йому обвинуваченні за ч. 3 ст. 307 КК визнав частково, зазначивши, що він 
не погоджується з визначеною органом досудового розслідування кваліфікацією кримінального правопорушення; пояснив, що дійсно в обвинувальному акті вірно відображено, що він незаконно придбав особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено, - «PVP» у двох прозорих зіп-пакетах, в яких містилось 50 згортків, масою 33,8808 г, та незаконно зберігав її у розфасованому вигляді при собі до 12 травня 2024 року; наголосив, що придбав та зберігав зазначену особливо небезпечну психотропну речовину виключно для власного використання без мети збуту; зокрема, вказав, що він працює машиністом баштового крану, і ця професія є дуже затребуваною, адже у місті Львові на цей час здійснюється будівництво багатьох будинків; крім того, ця професія є достатньо добре оплачуваною; з огляду на велику зайнятість на роботі він тривалий час вживає зазначену психотропну речовину, адже це дозволяє йому подолати втому; цю речовину він вживає практично щодня останні чотири роки; при цьому, раніше перед проходженням медичного огляду на роботі, за певний проміжок часу, він припиняв вживання психотропних речовин, аби успішно його пройти; на цей час він офіційно не працевлаштований, оскільки регулярно залучається різними роботодавцями до тимчасових робіт «на підміну», а для таких робіт медичного допуску роботодавці не вимагають; виявлену у нього психотропну речовину він придбав за допомогою чату у месенджері «Телеграм»; продавець вказав, що чим більше він придбає речовини, тим більшу знижку на товар йому буде надано; оскільки він вживає PVP регулярно і не має багато вільного часу для витрачання його на придбання цієї речовини, така пропозиція його зацікавила; наголосив, 
що не мав наміру здійснювати продаж цієї речовини; зазначив, що у вилученому 
у нього під час затримання мобільному телефоні наявні відповідні переписки 
у месенджері, але він не може згадати графічного паролю до нього; не розуміє, чому представники поліції не залучили відповідного спеціаліста для розблокування телефону.

Суд першої інстанції із наведеною кваліфікацією не погодився, вказавши на те, 
що аналіз формулювання обвинувачення, наведеного у обвинувальному акті, та позиції прокурора, озвученої в процесі судового розгляду, свідчать про те, що така кваліфікація фактично визначена виходячи з обсягу психотропної речовини, вилученої у обвинуваченого, а також факту отримання цієї речовини від іншої (інших) особи. Разом із тим, в процесі судового розгляду суду не надано жодного належного чи допустимого доказу щодо збуту психотропних речовин обвинуваченим; більше того, суду навіть не надано доказів того, що обвинувачений мав намір збувати вилучені у нього психотропні речовини або готувався до таких дій. 
Крім того, як вказав суд, викликає обґрунтований сумнів кваліфікуюча ознака «за попередньою змовою групою осіб», адже жодної особи, яка входить до такої «групи», орган досудового розслідування не встановив, як і не встановив, де і за яких обставин відбулась «попередня змова». 
Більше того, як зауважив суд, під час затримання у обвинуваченого було вилучено мобільний телефон, за допомогою якого, за показаннями самого обвинуваченого, наявна відповідна інформація щодо «телеграм-каналу», за допомогою якого він придбав психотропну речовину. Очевидним є те, що у вказаному мобільному телефоні могла міститись інформація щодо контактів обвинуваченого, які доводять або спростовують як кваліфікуючу ознаку «за попередньою змовою групою осіб», так і «з метою збуту». Водночас, незважаючи на наведений факт орган досудового розслідування, визнавши мобільний телефон речовим доказом у кримінальному провадженні, під час проведення його огляду у відповідному протоколі обмежився лише зазначенням характеристик цього пристрою, виявлених при візуальному огляді (колір, матеріал корпусу, механічні пошкодження, кількість камер тощо), вказавши, що «доступ до даного мобільного телефону відсутній». З яких причин орган досудового розслідування не зміг отримати відповідного доступу, зокрема 
із залученням відповідного спеціаліста, або які заходи вживалися для його отримання відповідний протокол даних не містить. 
Також, не залишив суд поза увагою і те, що прокурор обґрунтовував умисел обвинуваченого на збут психотропної речовини фасуванням її у пакети приблизно рівною вагою. Натомість, як зазначив суд у вироку, орган досудового розслідування не встановив те, хто саме здійснив фасування; очевидним є те, що в органу досудового розслідування була можливість перевірити фасовані пакети на предмет наявності на них слідів відбитків пальців, у тому числі самого обвинуваченого; водночас, таких дій зроблено не було.
Крім того, оцінивши позицію сторони обвинувачення щодо кількості вилученої психотропної речовини як фактор, що засвідчує умисел і дії спрямовані на її збут, суд, окрім неведених вище доводів, врахував і показання ОСОБА_4 про те, що психотропні речовини придбав для власного вживання, адже велика кількість придбаної речовини вплинула на зниження її вартості; крім того, обвинувачений зазначив, що протягом близько чотирьох років практично щоденно вживає психотропну речовину, яка у нього була вилучена (PVP); як вказав суд, даних про те, що такі показання обвинуваченого є непослідовними в ході судового розгляду не здобуто.
Суд погодився з доводами прокурора щодо того, що характер роботи обвинуваченого (машиніст баштового крану), як роботи з підвищеною небезпекою, ймовірно вимагав періодичних медичних оглядів, під час яких міг бути встановлений факт вживання обвинуваченим психотропних речовин. Разом з тим, суд не міг залишити поза увагою і те, що обвинувачений в судовому засіданні повідомив, що його професія на даний час є досить затребуваною, адже у місті є багато будівельних майданчиків і його кваліфікація та спеціальність користуються попитом на ринку праці; останнім часом він працював на заміні або тимчасово, що не передбачало проведення медичних оглядів, адже його трудові відносини, як правило, офіційно не оформлялись або роботодавець не вимагав медичних документів. Відтак, суд визнав цілком логічною версію сторони захисту щодо того, що відсутність даних про перебування обвинуваченого на обліку у нарколога жодним чином не свідчить про те, що він не вживав на регулярній основі психотропні речовини. Навпаки, той факт, що фактично єдина професія та спеціальність, якою володіє обвинувачений, є затребуваною та приносить йому регулярний стабільний дохід свідчить про зацікавленість ОСОБА_4 у приховуванні фактів вживання відповідних речовин, адже у протилежному випадку він міг втратити роботу і, як наслідок, засоби для існування.
Крім того, суд вказав на обґрунтованість доводів обвинуваченого про те, що 
орган досудового розслідування не перевірив даних про притягнення його 
до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушень, прямо пов`язаних із станом наркотичного сп`яніння, зокрема передбачених ст. 130 КУпАП. Встановлення відповідних обставин дозволило б більш об`єктивно перевірити 
факт вживання протягом тривалого проміжку часу психотропних речовин обвинуваченим, за відсутності даних про його перебування на обліку у нарколога.
Як вказав суд, сам по собі спосіб упакування психотропної речовини у зіп-пакети також не може доводити намір та умисел на збут цієї речовини. При цьому, версія обвинуваченого щодо того, що він отримав відповідну речовину саме у такому вигляді та фасуванні, як було виявлено у нього при затриманні, стороною обвинувачення, в ході судового розгляду, належними та допустимими доказами спростована не була.
Суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ст. 307 КК характеризується прямим умислом і метою збуту при виробництві, виготовленні, придбанні, зберіганні, перевезенні чи пересиланні особою наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів.
Про умисел на збут наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів та прекурсорів може свідчити як відповідна домовленість з особою, яка придбала 
ці засоби чи речовини, так й інші обставини, зокрема: великий або особливо великий їх розмір; спосіб упакування та розфасування; поведінка суб`єкта злочину; те, 
що особа сама наркотичні засоби або психотропні речовини не вживає, але виготовляє та зберігає їх; тощо.
Суд першої інстанції вказав у вироку про те, що в ході судового розгляду стороною обвинувачення не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що обвинувачений, придбаваючи та зберігаючи наркотичні засоби, мав умисел на їх збут; обвинувачений заперечив умисел на збут психотропних речовин та показав, 
що зберігав їх для власних потреб; відсутність даних про проведення освідування чи експертного дослідження щодо підтвердження чи спростування показань обвинуваченого про регулярне вживання відповідних речовин також ставить 
під обґрунтований сумнів версію сторони обвинувачення та свідчить про неповноту досудового розслідування. Отже, слідством не здобуто доказів, які поза розумним сумнівом свідчили б про те, що саме обвинувачений розфасовував психотропну речовину у відповідні зіп-пакети, з певною масою, тобто підготовлював їх до збуту (продажу). В матеріалах справи відсутні також дані про те, що обвинувачений намагався продати чи продавав психотропну речовину, а тому її велика кількість сама по собі не може свідчити про наявність у нього умислу саме на його збут. Наведене, як зазначив суд у вироку, відповідає правовій позиції викладеній 
у постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2018 року № 759/16565/16-к, відповідно до якої велика кількість вилученого не може свідчити про наявність у особи умислу саме на збут наркотичного засобу.
Також суд послався на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду 
від 21 червня 2018 року у справі № 712/13128/16-к (провадження № 51-388км18), згідно з яким про умисел на збут наркотичних засобів, психотропних речовин чи їх аналогів може свідчити як відповідна домовленість із особою, яка придбала 
ці засоби чи речовини, так і інші обставини, зокрема: великий або особливо великий їх розмір; спосіб упакування та розфасування; поведінка суб`єкта злочину; те, 
що особа сама наркотичні засоби або психотропні речовини не вживає, але виготовляє та зберігає їх тощо. При цьому, якщо висновок суду про наявність умислу особи на збут наркотичних засобів, психотропних речовин чи їх аналогів ґрунтується на великому або особливо великому розмірі відповідної речовини, 
її упакуванні та розфасуванні, то у такому випадку повинні бути дослідженні обставини, за яких особа придбала відповідний засіб чи речовину, в тому числі чи залежало від волі особи те, який розмір речовини опиниться у володінні особи та 
її розфасування. Зокрема, якщо особа здійснює свідоме придбання наркотичних засобів, психотропних речовин чи їх аналогів у значному розмірі (шляхом купівлі, обміну, безоплатно і т. ін.), виготовляє їх, зберігає у відповідному фасуванні, що об`єктивно перевищує потреби такої особи у власному вживанні, то в такому випадку може мати місце умисел на збут. Якщо ж волею особи не обумовлено те, скільки наркотичних засобів, психотропних речовин чи їх аналогів опиниться 
у її володінні (як у випадку зі знахідкою), то у такому разі умисел на збут потребує більш ретельного дослідження.
У цьому конкретному випадку, версія обвинуваченого стосовно зацікавленості 
у придбанні виявленої у нього кількості психотропної речовини, яка пов`язана 
із зниженням ціни внаслідок придбання її більшої кількості, на переконання суду, стороною обвинувачення спростована не була, а на стадії досудового розслідування належним чином не перевірена.
Згідно усталеної судової практики, кримінальна відповідальність за ст. 307 КК настає лише у тому разі, коли відповідні протиправні дії вчинялися зі спеціальною метою - метою збуту. Вчинення протиправних дій з наркотичними засобами, психотропними речовинами, їх аналогами без такої мети утворює склад злочину, передбаченого ст. 309 КК, а тому лише факт виявлення таких речовин не може вважатися доказом умислу обвинуваченого саме на їх збут.
Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 
за апеляційною скаргою сторони обвинувачення, доводи якої є аналогічними доводам у касаційній скарзі прокурора, ствердив про правильність прийнятого рішення та обґрунтовано залишив вказаний вирок без змін, зазначивши в ухвалі підстави ухваленого такого судового рішення.
Так, колегія суддів апеляційного суду погодилася з висновком суду першої інстанції про необхідність перекваліфікації дій ОСОБА_4 з ч. 3 ст. 307 КК на ч. 3 ст. 309 КК 
із мотивів, детально викладених у вироку.
При цьому апеляційний суд з приводу посилань прокурора на кількість вилученої 
у ОСОБА_4 психотропної речовини як підставу для кваліфікації його дій 
за ст. 307 КК зазначив, що висновок про наявність умислу особи на збут наркотичних засобів, психотропних речовин чи їх аналогів може ґрунтуватись 
на великому або особливо великому розмірі лише разом із сукупністю інших обставин, а тому, як зауважила колегія суддів, особливо великий розмір вилучених психотропних речовин за відсутності інших доказів не може у цьому конкретному випадку свідчити про наявність у ОСОБА_4 умислу на збут цих заборонених речовин.
Також апеляційний суд погодився із висновком суду першої інстанції, який, 
як вказала колегія суддів, правильно зауважив, що не можна залишити поза увагою і те, що прокурор обґрунтовує умисел обвинуваченого на збут психотропної речовини фасуванням її у пакети приблизно рівною вагою. Натомість, орган досудового розслідування не встановив те, хто саме здійснив фасування. Так, очевидним є те, що у органу досудового розслідування була можливість перевірити фасовані пакети на предмет наявності на них слідів відбитків пальців, у тому числі самого обвинуваченого. Водночас, наведених дій зроблено не було.
Щодо посилань прокурора на інше кримінальне провадження щодо ОСОБА_4 , то, як вказала колегія суддів, для кваліфікації дій останнього у цьому провадженні таке значення немає, обвинувачення у цій справі повинно оцінюватися на підставі належних та допустимих доказів, які стосуються саме цього обвинувачення. Наявність запобіжного заходу чи іншого провадження не підтверджує умисел 
на збут у цьому провадженні і не може використовуватися для обтяження кваліфікації.
Підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла ствердила про те, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини провадження, перевіреним доказам дав належну правову оцінку та правильно перекваліфікував дії обвинуваченого 
з ч. 3 ст. 307 КК на ч. 3 ст. 309 КК.
Постановлена у кримінальному провадженні ухвала є належно вмотивованою та обґрунтованою, її зміст відповідає вимогам ст. 419 КПК, у ній наведено мотиви, 
з яких виходив суд, та положення закону, якими він керувався під час її постановлення. 
З наведеними висновками суду апеляційної інстанції щодо кваліфікації дій 
ОСОБА_4 погоджується і колегія суддів касаційного суду. 
Доводи прокурора були предметом перевірки цього кримінального провадження 
в апеляційному порядку та у своїй сукупності не спростовують правильність застосування судами закону України про кримінальну відповідальність в частині кваліфікації дій засудженого.
Таким чином, Суд не вбачає підстав для скасування оскарженої ухвали 
внаслідок істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. 
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування судового рішення, у касаційній скарзі прокурора також не наведено. 
Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК 
у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд,
постановив:
Відмовити прокурору, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на ухвалу Львівського апеляційного суду від 26 листопада 
2025 року щодо засудженого ОСОБА_4 .
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3