ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2025 року 
м. Київ
cправа №  910/12761/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Берднік І.С. - головуючого, Зуєва В.А., Міщенка І.С., 

секретар судового засідання - Корнієнко О.В.,

за участю представників:

Міністерства у справах ветеранів України - Максимчука О.О.,
Всеукраїнської громадської організації «Український союз 
промисловців і підприємців» - Фокіної О.С.,
Господарсько-фінансового департаменту 
Секретаріату Кабінету Міністрів України - Курган Т.В.,
Управління адміністративних будинків Господарсько-фінансового департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України - Лабушного А.Г.,
Кабінету Міністрів України - Козака А.Л.,
Регіонального відділення 
Фонду державного майна України по місту Києву - не з`явився, 

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Всеукраїнської громадської організації «Український союз промисловців і підприємців»
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 07.10.2025 (у складі колегії суддів: Гаврилюк О.М. (головуючий), Коротун О.М., Майданевич А.Г.)
та рішення Господарського суду міста Києва від 19.03.2025 (суддя Блажівська О.Є.) 
у справі № 910/12761/24
за позовом Міністерства у справах ветеранів України 
до Всеукраїнської громадської організації «Український союз промисловців і підприємців»,
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Господарсько-фінансового департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України, Управління адміністративних будинків Господарсько-фінансового департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України, Кабінету Міністрів України, Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву,                                                                                     
про усунення перешкод у користуванні державним майном,

ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2024 року  Міністерство у справах ветеранів України звернулося до суду з позовом до Всеукраїнської громадської організації «Український союз промисловців і підприємців» (далі - ВГО «Український союз промисловців і підприємців») про усунення перешкод у користуванні державним майном, а саме приміщеннями на третьому поверсі (кімнати № 2, 4, 7-20, 29-34) будинку по вул. Хрещатик, 34, у м. Києві, загальною площею 736,5 кв. м, шляхом виселення із зазначених приміщень ВГО «Український союз промисловців і підприємців».
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач на підставі розпорядження Кабінету Міністрів України від 02.08.2024 № 720-р «Про розміщення Міністерства у справах ветеранів» та договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, від 23.08.2024 № 9720, укладеного між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву (далі - РВ ФДМУ) та Міністерством у справах ветеранів України, набув право користування спірними приміщеннями, що є державною власністю, проте відповідач перебуває у цих приміщеннях за відсутності правових підстав та відмовляється добровільно звільнити їх, чим створює позивачу перешкоди у користуванні орендованим нерухомим державним майном.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.10.2024 залучено до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Господарсько-фінансовий департамент Секретаріату Кабінету Міністрів України, Управління адміністративних будинків Господарсько-фінансового департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України, Кабінет Міністрів України, РВ ФДМУ.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.03.2025,  залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 07.10.2025, позов задоволено. Постановлено усунути перешкоди в користуванні Міністерством у справах ветеранів України державним майном, а саме приміщеннями на третьому поверсі (кімнати № 2, 4, 7-20, 29-34) будинку по вул. Хрещатик, 34, у м. Києві, загальною площею 736,5 кв. м, шляхом виселення із зазначених приміщень ВГО «Український союз промисловців і підприємців». Стягнуто з ВГО «Український союз промисловців і підприємців» на користь Міністерства у справах ветеранів України витрати зі сплати судового збору в сумі 3  028, 00 грн.
Не погоджуючись із висновками судів першої та апеляційної інстанцій, у жовтні 2025 року ВГО «Український союз промисловців і підприємців» подала касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права та наявність випадків, передбачених пунктами 1, 4 частини 2 статті 287 ГПК, просить скасувати постановлені у справі судові рішення, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
Ухвалою Верховного Суду від 29.10.2025  відкрито касаційне провадження у справі  № 910/12761/24 за касаційною скаргою ВГО «Український союз промисловців і підприємців» з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини 2 статті 287 ГПК, та призначено касаційну скаргу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 26.11.2025. Зупинено виконання рішення Господарського суду міста Києва від 19.03.2025 у справі № 910/12761/24 до закінчення його перегляду в касаційному порядку.
Міністерство у справах ветеранів України, Управління адміністративних будинків Господарсько фінансового департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України, Господарсько-фінансовий департамент Секретаріату Кабінету Міністрів України, РВ ФДМУ, Кабінет Міністрів України у відзивах на касаційну скаргу зазначають про правильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права при вирішенні спору, тому просять залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
25.11.2025 ВГО «Український союз промисловців і підприємців» через систему «Електронний суд» подала клопотання, у якому просить постановити окрему ухвалу та вжити заходів процесуального примусу відносно начальника Юридичного управління Міністерства у справах ветеранів України Максимчука О.О., у зв`язку з  ініціюванням процедури виконання рішення Господарського суду міста Києва від 19.03.2025 у справі № 910/12761/24 всупереч ухвалі Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 29.10.2025 у справі № 910/12761/24. 
Відповідач просить:
- визнати протиправними дії начальника Юридичного управління Міністерства у справах ветеранів України Максимчука О. О. щодо ініціювання процедури виконання рішення Господарського суду міста Києва від 19.03.2025 у справі № 910/12761/24 всупереч ухвалі Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 29 жовтня 2025 року у справі № 910/12761/24; 
- винести окрему ухвалу на адресу Міністра у справах ветеранів України Калмикової Н.Ф. для розгляду та вжиття заходів, які б виключали подальші факти порушення начальником Юридичного управління Міністерства у справах ветеранів України Максимчуком О.О. вимог ГПК; 
- застосувати до начальника Юридичного управління Міністерства у справах ветеранів України Максимчука О. О. захід процесуального примусу у вигляді штрафу. 
- врахувати викладені в цьому клопотанні факти та обставини під ухвалення судового рішення за результатом касаційного перегляду у справі № 910/12761/24.
25.11.2025  Міністерство у справах ветеранів України через систему «Електронний суд» подало заперечення на клопотання ВГО «Український союз промисловців і підприємців» про постановлення окремої ухвали та вжиття заходів процесуального примусу, обґрунтоване тим, зокрема, що дії начальника Юридичного управління Максимчука О.О., як представника стягувача, були направлені не на шкоду боржнику, а на створення процесуальних умов для забезпечення виконання рішення суду, яке набрало законної сили, що в свою чергу не перешкоджає його касаційному перегляду.
Суд розглянув подане ВГО «Український союз промисловців і підприємців» клопотання про постановлення окремої ухвали та вжиття заходів процесуального примусу, а також заперечення проти нього та дійшов висновку, що клопотання задоволенню не підлягає, оскільки порушені у ньому питання стосовно дій начальника Юридичного управління Міністерства у справах ветеранів України Максимчука О.О., як представника позивача, спрямовані на виконання рішення суду, що є правом сторони, на користь якої постановлено судове рішення, знаходяться поза межами розгляду справи судом касаційної інстанції, визначеними статтею 300 ГПК, та повноважень суду касаційної інстанції, визначеними статтею 308 ГПК.
РВ ФДМУ в судову засідання свого представника не направило, а через систему «Електронний суд» 26.11.2025 подало клопотання про розгляд справи без участі його представника.
Відповідно до частини 1 статті 301 ГПК у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням положень статті 300 цього Кодексу.
Ураховуючи положення статті 202 ГПК, наявність клопотання РВ ФДМУ щодо розгляду справи за відсутності його представника, також те, що явка учасників справи не визнавалася судом обов`язковою, а участь у засіданні суду є їхнім правом, а не обов`язком, Верховний Суд дійшов висновку про можливість розгляду касаційної скарги по суті за відсутності представника РВ ФДМУ.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників учасників справи, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та заперечення проти неї, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд дійшов таких висновків. 
При вирішенні спору судами першої та апеляційної інстанцій установлено, що 16.10.1997 Кабінет Міністрів України згідно з розпорядженням № 581-р «Про передачу будинку в оперативне управління Міністерству енергетики» вирішив розмістити Міністерство енергетики у будинку по вул. Хрещатик, 34, у м. Києві, передавши цей будинок в оперативне управління Міністерства, а також вирішено взяти до відома, що Міністерство енергетики надасть у користування Українській спілці промисловців та підприємців приміщення третього і сьомого поверхів у будинку по вул. Хрещатик, 34, на умовах оплати фактичних витрат, пов`язаних з утриманням займаних приміщень будинку (пункт 1).
Згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 31.10.2023 № 994-р передано нежитлові приміщення першого, другого, третього, четвертого, шостого поверхів та підвалу загальною площею 3214,5 кв. м (інвентарний номер 00236), п`ятого поверху загальною площею 120,6 кв. м та 746,5 кв. м (інвентарні номери 30236/1/505-506 та 00236/1), сьомого поверху загальною площею 884,5 кв. м (інвентарний номер 00236/2) у будівлі по вулиці Хрещатик, 34, у місті Києві із сфери управління Міністерства енергетики до сфери управління Господарсько-фінансового департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України із закріпленням їх на праві господарського відання за Управлінням адміністративних будинків Господарсько-фінансового департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України.
03.01.2024 Кабінетом Міністрів України прийнято розпорядження №    2-р «Про внесення змін до пункту 1 розпорядження Кабінету Міністрів України від 17.11.2023 № 1055 та визнання такими, що втратили чинність, розпорядження Кабінету Міністрів України від 26.02.1993 № 137 та п. 1 розпорядження Кабінету Міністрів України від 16.10.1997  № 581», відповідно до пункту 2 якого визнано таким, що втратив чинність, пункт 1 розпорядження Кабінету Міністрів України від 16.10.1997 №    581-р.
Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02.08.2024 № 720-р «Про розміщення Міністерства у справах ветеранів» вирішено розмістити Міністерство у справах ветеранів на умовах оренди в приміщеннях загальною площею 2682,1 кв. м (робоча площа 2021,4 кв. м) на другому (кімнати №№ 10, 11), третьому (кімнати №№ 2, 4, 7-20, 29-34), п`ятому (кімнати №№ 2-4, 7-20, 22-24, 33-35), шостому (кімнати №№ 2-4, 6, 7, 9-25, 27-30, 39-41) та на сьомому (кімнати №№ 13-31, 46, 47) поверхах будинку по вул. Хрещатик, 34, у м. Києві.
23.08.2024 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву (орендодавець), Міністерством у справах ветеранів України (орендар) та Управлінням адміністративних будинків Господарсько-фінансового департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України (балансоутримувач) укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 9720, за умовами якого об`єктом оренди є приміщення загальною площею 2682,1 кв. м (робоча площа 2021,4 кв. м) на другому (кімнати №№ 10,11), третьому (кімнати №№ 2, 4, 7-20, 29-34) п`ятому (кімнати №№ 2-4, 7-20, 22-24, 33-35), шостому (кімнати №№ 2-4, 6, 7, 9-25, 27-30, 39-41) та на сьомому (кімнати №№ 13-31, 46,47) поверхах    7-поверхової будівлі за адресою: 01001, м. Київ, вул. Хрещатик, 34. Відповідно до пункту 2.1 договору орендар вступає у строкове платне користування майном у день підписання акта приймання - передачі майна. Акт приймання-передачі підписується між орендарем і балансоутримувачем одночасно з підписанням цього договору
Предметом позову у справі, що розглядається, є вимога Міністерства у справах ветеранів України, заявлена до ВГО «Український союз промисловців і підприємців», про усунення перешкод у користуванні державним майном, а саме приміщеннями на третьому поверсі (кімнати №№ 2, 4, 7-20, 29-34) будинку по вул. Хрещатик, 34, у м. Києві, загальною площею 736,5 кв. м, шляхом виселення із зазначених приміщень ВГО «Український союз промисловців і підприємців».
В обґрунтування позовних вимог Міністерство у справах ветеранів України послалося, зокрема, на обставини, за якими 23.08.2024 працівниками позивача було виявлено, що у будинку по вул. Хрещатик, 34, у м. Києві двері біля сходів, які ведуть до загального коридору та приміщень на третьому поверсі, зачинені, на дверях встановлений додатковий електромагнітний замок та електронна система контролю доступу з відеокамерою; біля дверей розміщена табличка із надписом «Український союз промисловців і підприємців Генеральна виконавча дирекція».
23.08.2024 позивачем складено акт недопуску до приміщення, за змістом якого 23.08.2024 працівниками позивача була здійснена спроба увійти до приміщень на третьому поверсі (кімнати №№ 2, 4, 7-20, 29-34) будинку по вул. Хрещатик, 34, у м. Києві, з метою реалізації розпорядження Кабінету Міністрів України від 02.08.2024 № 720-р «Про розміщення Міністерства у справах ветеранів» та договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, від 23.08.2024 № 9720. Встановлено, що один із ліфтів, який веде до загального коридору та зазначених приміщень, на третьому поверсі не зупиняється. Двері єдиного входу (крім пожежного виходу), що знаходиться біля іншого ліфту та сходів, які ведуть до загального коридору та зазначених приміщень на третьому поверсі, зачинені. На дверях встановлений електромагнітний замок та електронна система контролю доступу з відеокамерою. Замок та система контролю доступу балансоутримувачем не встановлювалися та у працівників балансоутримувача ключі до замка відсутні. Біля дверей розміщена табличка із надписом «Український союз промисловців і підприємців Генеральна виконавча дирекція». Фотоматеріали додаються. Невідомі особи, які відчинили з середини двері на третьому поверсі, представилися працівниками ВГО «Український союз промисловців і підприємців» та відмовилися допускати працівників Міністерства у справах ветеранів України для розміщення у зазначених приміщеннях.
Міністерство у справах ветеранів України звернулося до відповідача з листом від 23.08.2024 № 14165/1.8/16-24 (вх. № 132 від 26.08.2024), у якому позивач запропонував відповідачу невідкладно вжити вичерпних заходів щодо вивільнення приміщень третього (кімнати №№ 2, 4, 7-20, 29-34) та сьомого (кімнати №№ 13-31, 46, 47) поверхів адмінбудівлі у м. Києві по вулиці Хрещатик, 34.
ВГО «Український союз промисловців і підприємців» у листі від 28.08.2024                                    № 010юр-1-325 повідомила позивача щодо вчинення відповідачем дій, спрямованих на захист своїх законних прав щодо зазначених приміщень на третьому поверсі, в яких розміщується офіс відповідача, у тому числі в Господарському суді міста Києва. Відповідач також зазначив, що 19.08.2024 ним подано позов про визнання права власності за набувальною давністю на приміщення третього поверху у будівлі за адресою м. Київ, вул. Хрещатик, 34, до Управління адміністративних будинків Господарсько-фінансового департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України та Господарсько-фінансового департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України, де треті особи Кабінет Міністрів України та Міністерство у справах ветеранів України. Справа № 910/9314/24 розглядається Господарським судом міста Києва у складі судді Трофименко Т.Ю. У той же час, відповідач з урахуванням поданого позову про визнання права власності за набувальною давністю на приміщення лише третього поверху у будівлі за адресою місто Київ, вул. Хрещатик, 34, готовий розглянути передачу приміщень сьомого поверху, якими користується.
Міністерство у справах ветеранів України у позовній заяві зазначило, що в подальшому відповідач звільнив приміщення сьомого поверху, проте ігнорує законні вимоги Міністерства щодо приміщень на третьому поверсі та відмовляється добровільно звільняти їх; доступ до цих приміщень заблокований, працівники позивача не можуть потрапити через встановлений електромагнітний замок, як наслідок відповідач створює перешкоди у користуванні позивачем приміщеннями, у зв`язку із чим, Міністерство у справах ветеранів України звернулося до суду з позовом за захистом порушених майнових прав, які полягають у його праві користування орендованим державним майном.
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, позов задовольнив і мотивував таке рішення тим, що, за встановлених у справі обставин, між державою і ВГО «Український союз промисловців і підприємців» виникли правовідносини позички, а саме передачі майна у безоплатне користування на невизначений період, доки воно не знадобиться власнику, за умови оплати відповідачем фактичних витрат, пов`язаних з утриманням займаних приміщень будинку. Відповідно до прийнятого 03.10.2019 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» забороняється передавати державне або комунальне майно в безоплатне користування або позичку. Судовим рішенням у справі № 910/3707/24 встановлено обставини припинення з 04.04.2024 права ВГО «Український союз промисловців і підприємців» щодо користування приміщеннями, розташованими на 3 і 7 поверхах будівлі в адміністративному будинку за адресою: м. Київ, вул. Хрещатик, 34, загальною площею 870,80 кв. м. Міністерство у справах ветеранів України відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 02.08.2024 № 720-р «Про розміщення Міністерства у справах ветеранів»  та договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, від 23.08.2024 № 9720, є титульним володільцем нежитлового приміщення загальною площею 2682,1 кв. м (робоча площа 2021,4 кв. м) на другому (кімнати №№ 10,11), третьому (кімнати №№ 2, 4, 7-20, 29-34) п`ятому (кімнати №№ 2-4, 7-20, 22-24, 33-35), шостому (кімнати №№ 2-4, 6, 7, 9-25, 27-30, 39-41) та на сьомому (кімнати №№ 13-31, 46,47) поверхах    7-поверхневої будівлі за адресою: м. Київ, вул. Хрещатик, 34.
Оскільки відповідач перебуває у приміщеннях на третьому поверсі (кімнати № 2, 4, 7-20, 29-34) будинку по вул. Хрещатик, 34, у м. Києві за відсутності правових підстав та відмовляється добровільно звільнити їх, чим створює позивачу перешкоди у користуванні орендованим державним майном, суд дійшов висновку, що порушені майнові права позивача підлягають захисту шляхом виселення із зазначених приміщень ВГО «Український союз промисловців і підприємців».
У поданій касаційній скарзі ВГО «Український союз промисловців і підприємців» в обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, послалася, зокрема, на те, що суди попередніх інстанцій при розгляді справи неправильно застосували статтю 391 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), порушили норму частини 2 статті 75, частини 2 статті 210 ГПК, не встановили всіх обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, поклали в основу своїх рішень доказ, який не було досліджено у судовому засіданні, при цьому не врахували правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах:
- від 27.03.2018 у справі № 916/939/17, від 04.07.2018 у справі № 910/16616/17, щодо того, що відповідно до статті 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У розумінні приписів наведеної норми позивачем негаторного позову може бути власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю;
- від 04.10.2023 у справі № 910/6205/22, стосовно того, що у розумінні приписів статті 391 ЦК, котра визначена підставою позову, особливістю негаторного позову (усунення перешкод у користуванні майном) є відсутність спорів з приводу належності позивачеві майна на праві власності чи іншому титулі;
- від 23.05.2018 у справі № 910/9823/17, щодо того, що суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами;
- від 03.07.2018 у справі № 917/1345/17, від 01.09.2020 у справі № 907/29/19, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20, стосовно того, що від встановлення судом обставин справи слід відрізняти правові висновки, які робить суд на підставі таких обставин, у тому числі оціночні;
- від 27.03.2018 у справі № 916/939/17, від 04.07.2018 у справі № 910/16616/17, від 04.10.2023 у справі № 910/6205/22, за якими згідно зі статтею 391 ЦК власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У розумінні приписів наведеної норми позивачем негаторного позову може бути власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю (аналогічні висновки зазначені в постановах Верховного Суду у справах від 27.03.2018 № 916/939/17, від 19.04.2018 № 926/2230/17);
- від 02.04.2019 у справі № 911/737/18, від 26.01.2022 у справі № 908/1380/18, щодо доказів, які не були досліджені в судовому засіданні (частина 2 статті 210 ГПК);
- від 16.05.2018 у справі № 127/14633/16-ц, від 02.10.2024 у справі № 922/2826/23, 05.09.2018 у справі № 431/3600/15-ц, від 12.06.2019 у справі № 640/12616/17, від 27.08.2019 у справі № 906/565/18, від 16.01.2025 у справі № 922/2830/23, стосовно того, що фактом початку та відповідно припинення правовідносин є підписання акта приймання-передачі нерухомого майна як від орендаря до орендодавця, так і від орендодавця до орендаря;
- від 23.05.2018 у справі № 910/9823/17, від 26.11.2019 у справі № 922/643/19, від 04.07.2025 у справі № 910/10365/15, стосовно того, що суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами;
- від 03.07.2018 у справі № 917/1345/17, від 01.09.2020 у справі № 907/29/19, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20, від 16.04.2024 у справі № 921/186/23, стосовно того, що правова оцінка суду не має преюдиційного значення.
Відповідно до частин 1, 2 статті 300 ГПК,  переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Верховний Суд, переглянувши судові рішення в межах, передбачених статтею 300 ГПК, виходить із такого.
Стаття 15 ЦК передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до статті 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК). Зазначені способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.
Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
У розумінні норм статті 391 ЦК право власності може бути порушене без безпосереднього вилучення майна у власника. Власник у цьому випадку має право вимагати захисту свого права і від особи, яка перешкоджає його користуванню та розпорядженню своїм майном, тобто може звертатися до суду з негаторним позовом.
Негаторний позов подається у випадках, коли власник або титульний володілець (в тому числі орендар) має своє майно у володінні, але дії інших осіб перешкоджають йому вільно його використовувати або розпоряджатися ним. Характерною ознакою негаторного позову є його спрямованість на захист права від порушень, не пов`язаних з позбавленням володіння майном, а саме у разі протиправного вчинення іншою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження та користування належним йому майном.
Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. 
Отже, в аспекті захисту прав орендаря предмет негаторного позову становить вимога володіючого майном орендаря до інших осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися цим майном тим чи іншим способом. 
При цьому для задоволення вимог орендаря достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні орендарем своїх правомочностей. 
З огляду на викладене умовами для задоволення негаторного позову є сукупність таких обставин: майно знаходиться у власника або титульного володільця; інша особа заважає користуванню, розпорядженню цим майном; для створення таких перешкод немає правомірних підстав (припису закону, договору між власником та іншою особою тощо); у позові має бути чітко та конкретно визначено дії, які повинен здійснити відповідач щодо усунення порушень права власника (володільця), між позивачем та відповідачем не повинно бути договірних відносин, адже в разі наявності таких відносин належним є захист прав власника зобов`язально-правовими засобами (подібні висновки наведено в постановах Верховного Суду від 30.07.2019 у справі    № 926/3881/17, від 03.03.2020 у справі № 916/1657/18, від 15.11.2022 у справі 914/917/21).
У частині 3 статті 2 ГПК однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.
Відповідно до частин 3, 4  статті 13 ГПК кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог  або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Частина 1 статті 14 ГПК передбачає обов`язок господарського суду при здійсненні правосуддя керуватися принципом диспозитивності, суть якого полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.
За змістом частини 1 статті 73, частин 1, 3 статті 74  ГПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 76 ГПК).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц).
Принцип змагальності (статті 13 ГПК) і принцип рівності сторін (статті 7 ГПК), що пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Вони вимагають «справедливого балансу» між сторонами: кожній стороні має бути надана розумна можливість представити свою справу за таких умов, що не ставлять її чи його у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (стаття 86 ГПК).
У справі, що розглядається, при вирішенні питання щодо наявності/відсутності порушеного права позивача на спірне майно, яке підлягає захисту в обраний ним спосіб, суди першої та апеляційної інстанцій на підставі оцінки поданих сторонами доказів, з огляду, зокрема, на положення статей 15, 16, 391 ЦК, статті 75 ГПК, установили такі обставини та дійшли висновків:
- приміщення на третьому поверсі (кімнати № 2, 4, 7-20, 29-34) у будинку по вул. Хрещатик, 34, у м. Києві, загальною площею 736,5 кв. м, щодо користування якими виник спір у справі, що розглядається, належать до державної власності в особі органу управління - Господарсько-фінансового департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України, а балансоутримувачем цих приміщень є Управління адміністративних будинків Господарсько-фінансового департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України;
- між державою в особі Кабінету Міністрів України і ВГО «Український союз промисловців і підприємців» існували правовідносини позички, а саме передачі майна у безоплатне користування на невизначений період, доки воно не знадобиться власнику, за умови оплати відповідачем фактичних витрат, пов`язаних з утриманням займаних приміщень будинку; 
- Закон України «Про оренду державного та комунального майна» від 03.10.2019 № 157-ІХ, а саме частина 2 статті 9, забороняє передавати державне або комунальне майно в безоплатне користування або позичку;
- держава в особі Кабінету Міністрів України скористалася своїм правом на відмову від договору позички та вирішила припинити право позивача на безоплатне користування державним нерухомим майном, про що свідчить розпорядження Кабінету Міністрів України від 03.01.2024 №    2-р, яке є чинним і обов`язковим до виконання;
- рішенням Господарського суду міста Києва від 26.07.2024 у справі № 910/3707/24, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 16.12.2024, яким відмовлено в задоволенні позову ВГО «Український союз промисловців і підприємців» до Управління адміністративних будинків Господарсько-фінансового департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України про визнання укладеною додаткової угоди до договору від 31.05.2019 № 8 на відшкодування витрат балансоутримувача на утримання нерухомого майна та надання комунальних послуг в адміністративному будинку за адресою: м.      Київ, вул. Хрещатик 34, встановлено обставини припинення права ВГО «Український союз промисловців і підприємців» з 04.04.2024 на користування нерухомим майном (приміщеннями, розташованими на 3 і 7 поверхах будівлі в адміністративному будинку за адресою м. Київ, вул. Хрещатик, 34), що, за висновками суду, зумовлює припинення дії договору № 8 на відшкодування витрат, у зв`язку з чим відсутні підстави для внесення змін до цього договору; 
- з урахуванням положень частини 4 статті 75 ГПК обставини, встановлені судовим рішенням у справі № 910/3707/24, стосовно того, що з 04.04.2024 відповідач не має прав на користування спірним нерухомим майном, не доказуються при розгляді справи  № 910/12761/24;
- право користування позивача спірними приміщеннями виникло на підставі розпорядження Кабінету Міністрів України від 02.08.2024 № 720-р «Про розміщення Міністерства у справах ветеранів»  та договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, від 23.08.2024 № 9720, укладеного між РВ ФДМУ (орендодавець нерухомого майна, яке перебуває у державній власності), Міністерством у справах ветеранів України (орендар) і Управлінням адміністративних будинків Господарсько-фінансового департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України (балансоутримувач);
- обставини того, що Міністерство у справах ветеранів України є належним користувачем спірних приміщень, установлено, у тому числі рішенням Господарського суду міста Києва від 13.01.2025 у справі № 910/9314/24, що набрало законної сили 18.02.2025, яким відмовлено в задоволенні позову ВГО «Український союз промисловців і підприємців» до Управління адміністративних будинків Господарсько-фінансового департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України, Господарсько-фінансового департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України, треті особи: Кабінет Міністрів України, Міністерство у справах ветеранів України, про визнання права власності на приміщення третього поверху у будинку по вул. Хрещатик, 34 у м. Києві, за набувальною давністю;
- будь-яких обставин визнання недійсним договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, від 23.08.2024 № 9720 у судовому порядку не встановлено;
- доказів щодо можливості користування та розпорядження позивачем нежитловими приміщеннями    на третьому поверсі (кімнати №№ 2, 4, 7- 20, 29- 34) 7-поверхневої будівлі за адресою: м. Київ, вул. Хрещатик, 34, відповідачем суду не надано;
- наявні в матеріалах справи акти про недопуск до приміщення від 23.08.2024, акт недопуску до приміщення від 17.12.2024, акт недопуску до приміщення від 18.12.2024 та фото докази свідчать, що ВГО «Український союз промисловців і підприємців» перешкоджає позивачу в користуванні та розпорядженні спірним майном.
З урахуванням наведеного, вирішуючи спір, з огляду на предмет і підстави заявленого позову, відповідно до встановлених фактичних обставин справи та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про доведення позивачем у встановленому процесуальним законом порядку виникнення та наявності у нього права щодо користування спірним майном, а також обставин, що свідчать про наявність правових підстав для усунення перешкод у користуванні позивачем державним майном, а саме приміщеннями на третьому поверсі (кімнати № 2, 4, 7-20, 29-34) будинку по вул. Хрещатик, 34, у м. Києві, загальною площею 736,5 кв. м, шляхом виселення із зазначених приміщень ВГО «Український союз промисловців і підприємців».
Доводи касаційної скарги стосовно того, що позивач не підтвердив належними доказами права титульного володільця спірним майном, спростовуються встановленими судом апеляційної інстанції обставинами, що підтверджується матеріалами справи:
- зміст договору оренди від 23.08.2024 № 9720, крім вимоги підписання акта приймання-передачі нерухомого майна одночасно з підписанням договору (пункт 2.1), містить також доказ виконання сторонами договору цього пункту, а саме факту підписання акта приймання-передачі орендованого майна від 23.08.2024, про що зазначено в розділі договору: «Додатки», оскільки акт приймання-передачі є його невід`ємною складовою частиною; цей договір підписаний орендодавцем, балансоутримувачем та орендарем, тобто сторонами договору визнається факт підписання акта приймання-передачі орендованого майна від 23.08.2024;
- РВ ФДМУ, Міністерство у справах ветеранів України та Управлінням адміністративних будинків Господарсько-фінансового департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України не заперечують факт підписання разом із договором, додатків до нього, у тому числі акт приймання-передачі орендованого майна від 23.08.2024, що підтверджується поясненнями учасників справи, наявними в матеріалах справи, а в силу частини 1 статті 75 ГПК обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників;
- право користування спірним приміщенням виникло у позивача на підставі обов`язкового для виконання розпорядження Кабінету Міністрів України, підписання договору оренди та додатків до нього, водночас, матеріалами справи та судовими рішеннями підтверджено відсутність права відповідача на користування приміщеннями у будівлі за адресою: м. Київ, вул. Хрещатик, 34;
- відповідачем, який своїми діями, зокрема, звільненням приміщень сьомого поверху, визнав право позивача перебувати у приміщенні за адресою: м. Київ, вул. Хрещатик, 34, як право титульного володільця.
Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що зазначення в рішенні суду першої інстанції акта від 23.08.2024, який був правомірно залишений господарським судом першої інстанції без розгляду, відсутність у матеріалах справи акта приймання-передачі орендованого майна, а також наявність інших доказів та часткове визнання відповідачем певних обставин власними діями, зокрема, звільнення останнім приміщень сьомого поверху будівлі за наведеною адресою, не призвело до прийняття господарським судом першої інстанції неправильного рішення у справі № 910/12761/24.
З огляду на те, що судами попередніх інстанцій договір оренди від 23.08.2024 № 9720 було досліджено у сукупності з іншими доказами, сторонами договору було підтверджено його укладання та виконання, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про підтвердження позивачем права титульного володільця державного майна на підставі розпорядження Кабінету Міністрів України та договору оренди, порушення цього права відповідачем та наявність підстав для його захисту в обраний спосіб.
Такі висновки судів не суперечать висновкам Верховного Суду щодо застосування статті 391 ЦК у подібних правовідносинах, викладеним у наведених скаржником постановах в обґрунтування підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК.
Доводи касаційної скарги стосовно того, що встановлені судами обставини у справах  № 910/3707/24 та № 910/9314/24 в порядку частини 4 статті 75 ГПК не мали преюдиційного значення для справи, що розглядається, оскільки Міністерство у справах ветеранів України не було позивачем чи відповідачем у цих справах, є безпідставними, оскільки за змістом частини 4 статті 75 ГПК обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом, що і було враховано судами при вирішенні спору у справі, що розглядається.
При цьому висновки судів попередніх інстанцій щодо застосування до спірних правовідносин положень частини 4 статті 75 ГПК не тільки не суперечать висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах, на які послався скаржник у касаційній скарзі, а й узгоджуються з ними.
Аналіз висновків, зроблених у оскаржуваних судових рішеннях у справі   № 910/12761/24, у якій подано касаційну скаргу, не свідчить про їх невідповідність висновкам, викладеним у наведених постановах Верховного Суду, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, оскільки зазначені висновки не є різними за своїм змістом, а зроблені судами з урахуванням інших фактичних обставин, встановлених судами попередніх інстанцій у кожній справі, які формують зміст правовідносин і зумовили прийняття відповідного рішення.
При цьому необхідно зазначити, що цитування скаржником окремих висновків, наведених у вказаних вище постановах Верховного Суду, не є належним правовим обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК.
З урахуванням встановлених фактичних обставин у справі, що розглядається, зазначені скаржником доводи про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права з огляду на підстави оскарження є необґрунтованими, отже, підстава касаційного оскарження судових рішень, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК, не знайшла свого підтвердження під час розгляду справи.
Разом із тим відповідно до пункту 4 частини 2 статті 287 ГПК підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами 1, 3 статті 310 цього Кодексу.
Так, у частині 1 статті 310 ГПК наведено підстави, які є обов`язковими для скасування судових рішень та направлення справи на новий розгляд. 
Такими підставами касаційна скарга не обґрунтована. 
За змістом частини 3 статті 310 ГПК підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу; або 2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або 3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або 4) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
Проте касаційна скарга не обґрунтована і підставами для скасування судових рішень, передбаченими у пунктах 2, 3, 4 частини 3 статті 310 ГПК.
Доводи касаційної скарги щодо не дослідження судами попередніх інстанцій наведених скаржником доказів, Верховний Суд вважає виключно намаганням спрямувати касаційний суд втрутитися у фактичну складову оскаржуваних судових рішень та надати власну оцінку зазначеним доказам, однак в силу положень частини 2 статті 300 ГПК суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Посилання у касаційній скарзі на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального закону щодо надання оцінки поданим сторонами доказам Верховний Суд вважає формальними, адже в оскаржуваних судових рішеннях скаржнику було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації саме спірних правовідносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному аспектах. 
Отже, доводи, наведені в касаційній скарзі, що стосуються процесу доказування, оцінки доказів судом, фактично спрямовані на спонукання Суду до необхідності переоцінки поданих сторонами доказів і встановлення нових обставин справи, проте відповідно до норм статті 300 ГПК зазначене виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.
Водночас суд касаційної інстанції вважає за необхідне зауважити, що умовою застосування пункту 1 частини 3 статті 310 ГПК є висновок про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 287 ГПК. Проте у цій справі заявлена скаржником підстава оскарження судових рішень з посиланням на пункт 1 частини 2 статті 287 ГПК є необґрунтованою, про що зазначено вище.
Інші доводи касаційної скарги не обґрунтовані підставами касаційного оскарження, визначеними частиною 2 статті 287 ГПК, не спростовують наведених висновків та не впливають на них.
Наведене в сукупності виключає можливість задоволення касаційної скарги.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 308 ГПК    суд касаційної інстанції, за результатами розгляду касаційної скарги, має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
Статтею 309 ГПК передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300  цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Ураховуючи те, що доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права при прийнятті судових рішень не знайшли свого підтвердження, суд касаційної інстанції дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови суду апеляційної інстанції та рішення суду першої інстанції - без змін. Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку  статті 129 ГПК  покладається на скаржника.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317, 332 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Всеукраїнської громадської організації «Український союз промисловців і підприємців» залишити без задоволення.
2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 07.10.2025 та рішення Господарського суду міста Києва від 19.03.2025 у справі № 910/12761/24 залишити без змін.
3. Поновити виконання рішення Господарського суду міста Києва від 19.03.2025 у справі № 910/12761/24.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий  суддя          І.С. Берднік

Судді:          В.А. Зуєв 

          І.С. Міщенко