ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 січня 2026 року
м. Київ
Справа № 711/4571/23
Провадження № 61-8222св25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
судді-доповідача - Ситнік О. М.,
суддів: Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Сердюка В. В., Фаловської І. В.,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 28 лютого 2025 року в складі судді Демчика Р. В. та постанову Черкаського апеляційного суду від 10 червня 2025 року в складі колегії суддів Гончар Н.І., Сіренка Ю. В., Фетісової Т. Л.
в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Орган опіки та піклування Черкаської міської ради, про визначення місця проживання дитини з батьком, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Орган опіки та піклування Черкаської міської ради, про визначення місця проживання дитини з матір`ю та
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому зазначив, що 12 червня 2021 року між ним та ОСОБА_2 був укладений шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилася дочка - ОСОБА_3 .
Сторони проживають окремо, після фактичного припинення шлюбних відносин відповідачка продовжує проживати в тимчасово орендованому помешканні - однокімнатній квартирі, де крім неї проживають невідомі позивачу особи.
Відповідачка не працевлаштована, власних джерел доходу не має. Згоди щодо визначення місця проживання дитини між сторонами не досягнуто, у зв`язку з тим, що відповідачка намагається використовувати дитину з метою вирішення власних потреб.
У позивача наявні всі необхідні умови для життя, виховання, навчання та розвитку дочки, саме він забезпечує дитину від народження всім необхідним, займався влаштуванням дитини до дошкільного навчального закладу.
Відповідачка не проявляє належної турботи та піклування про дитину, часто позивач спостерігав ситуацію, коли відповідачка з дочкою до пізнього часу перебувала в громадських місцях, не забезпечуючи дитині необхідне харчування та сон. 
Просив суд визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком - ОСОБА_1 .
У жовтні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом, у якому зазначила, що вона проживає в орендованій квартири, в якій створені належні умови для проживання, розвитку, виховання дитини.
Із моменту повномасштабного вторгнення рф до України вони разом з дочкою виїхали до Португалії, де проживали 8 місяців і за цей час ОСОБА_1 надіслав лише 200 євро на дитину. Весь цей проміжок часу їй допомагали її батьки.
09 липня 2023 року відповідач самовільно, без її згоди, змінив місце проживання малолітньої дитини, добровільно передати дитину матері відмовляється.
Просила суд зобов`язати Службу у справах дітей Черкаської міської ради надати суду висновок щодо розв`язання спору; визначити місцем проживання малолітньої дочки ОСОБА_3 разом з матір`ю ОСОБА_2 ; відібрати дитину від батька - ОСОБА_1 та передати матері ОСОБА_2 ; допустити негайне виконання рішення суду в частині відібрання дитини від батька і передання дитини матері.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
28 лютого 2025 року рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено. Визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю - ОСОБА_2 . Відібрано малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у батька - ОСОБА_1 . Повернено малолітню дитину - ОСОБА_3 матері ОСОБА_2 за її місцем проживання. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
10 червня 2025 року постановою Черкаського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 28 лютого 2025 року залишено без змін.
Судові рішення мотивовані тим, що після припинення сторонами фактичних шлюбних відносин малолітня дочка за погодженням сторін продовжувала проживати разом із матір`ю на орендованій квартирі, в якій знаходилися дитячі речі та предмети побуту, водночас 09 липня 2023 року батько дитини - ОСОБА_1 самостійно, без погодження з матір`ю, змінив місце проживання дитини. 
Оскільки сторони мають рівні права щодо виховання та розвитку дитини, проте за ситуації, що фактично склалася: перебування сторін у неприязних стосунках, ОСОБА_1 не спростовано посилань ОСОБА_2 щодо перешкоджання у спілкуванні із дочкою, а матеріали справи містять докази незабезпечення побачень між матір`ю та дитиною, що суперечить сімейним цінностям, суди виснували, що така поведінка ОСОБА_1 руйнує зв`язки дитини із своєю сім`єю, до якої належить як батько, так і матір, тому визначення місця проживання дитини з матір`ю відповідатиме якнайкращим інтересам малолітньої дитини - ОСОБА_3 .
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У червні 2025 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 28 лютого 2025 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 10 червня 2025 року, в якій просить їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити; у задоволенні зустрічного позову відмовити.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Особа, яка подала касаційну скаргу, послалася на те, що суди не врахували правові висновки, викладені в постановахВерховного Суду:
- від 15 січня 2025 року в справі № 760/2096/22, в якій суд виснував про відсутність правових підстав, передбачених у частині першій статті 162 Сімейного кодексу (далі - СК) України, для відібрання дитини в батька, оскільки батьки мають рівні права за законом на виховання дитини; рішенням суду про місце проживання дитини не ухвалено, тому підстав для висновку про неправомірність дій відповідача щодо зміни місця проживання дитини та захисту права матері в обраний нею спосіб немає;
- від 24 травня 2023 року в справі № 372/3260/20, про те, що в контексті першочергового врахування інтересів дитини, які переважають над інтересами батьків, врахувавши обставини справи та відносини, які існують між сторонами, думку дитини, висновок органу опіки та піклування, житлово-побутові умови проживання кожного з батьків, та установивши відсутність виняткових обставин, які б вказували на неможливість подальшого проживання малолітньої дитини разом з батьком, суди виснували про відмову в задоволенні позову матері в частині вимог про визначення місця проживання дитини разом з нею та відібрання дитини у батька з поверненням її за попереднім місцем проживання;
- від 18 грудня 2024 року в справі № 381/2182/22, про те, що, встановивши фактично рівні умови проживання, створені кожним з батьків, суд апеляційної інстанції не розглянув можливості та доцільності застосування моделі спільної фізичної опіки над дитиною (почергового проживання з кожним з батьків за відповідним графіком), тому зробив передчасний висновок про наявність правових підстав для задоволення позову матері про визначення місця проживання дитини з нею;
- від23 травня 2023 року в справі № 372/3260/20, від 21 червня 2023 року в справі № 336/2426/20, від 25 березня 2024 року в справі № 18/1464/22, про те, що зміст статті 162 СК України свідчить про те, що сфера її застосування обмежується лише протиправною поведінкою щодо зміни місця проживання малолітньої дитини. Отже, в статті 162 СК України відбувається внормування тієї ситуації, коли після ухвалення судом рішення про визначення місця проживання дитини таке місце проживання було самочинно змінене другим із батьків;
- від 14 вересня 2022 року в справі № 466/1017/20, про те, що від час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах;
- від 04 серпня 2021 року в справі № 654/4307/19, про те, що під час оцінки та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню наступні базові елементи: (а) погляди дитини, (б) індивідуальність дитини, (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин, (г) піклування, захист і безпека дитини, (ґ) вразливе положення, (д) право дитини на здоров`я, (е) право дитини на освіту.
Заявник вважає, що суди не дослідили та не надали належної правової оцінки доказам у справі, які підтверджують те, що від народження дитина проживала за місцем проживання батька тривалий час, на період виникнення спору про визначення місця проживання дитини дочка почергово проживала з кожним з батьків, саме батько від народження забезпечував дитину всім необхідним, дочка зареєстрована за місцем проживання батька, речі та предмети її побуту, які знаходилися в помешканні матері, були забезпечені батьком, за місцем проживання батька для дитини були створені належні умови, що підтверджено актом обстеження житлових умов. Дитина має міцний емоційний зв`язок з батьком, виявляє до нього прихильність, що встановлено комісією під час складання актів проведення оцінки рівня безпеки дитини. Він не перешкоджав матері бачитись з дитиною, проводити з нею час, приймати участь в житті та вихованні, неодноразово ініціював питання мирного врегулювання спору шляхом укладення мирової угоди про визначення спільної опіки, за весь час перебування справи на розгляді в суді самостійно утримував дитину, здійснював належний догляд, виховання, лікування, забезпечував навчання та розвиток.
Доводи інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2 зазначила, що суди першої та апеляційної інстанції правильно встановили обставини створення батьком безпідставних перешкоди у спілкуванні з дитиною й, ухвалюючи рішення, керувалися якнайкращими інтересами дитини.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
12 червня 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб.
ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася ОСОБА_3 (т. 1, а. с. 12).
26 липня 2023 року рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.
Відповідно до Витягу з реєстру територіальної громади 20 червня 2023 року зареєстрованим місцем проживання малолітньої ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з 30 листопада 2021 року є АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 13, 14).
Вказаний житловий будинок належить на праві власності матері позивача - ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 03 вересня 2010 року серії НОМЕР_1 (т. 1, а. с. 66).
20 липня 2023 року ОСОБА_2 звернулася до Служби у справах дітей Черкаської міської ради із заявою, в якій зазначила, що 09 липня 2023 року її чоловік ОСОБА_1 насильно забрав дитину (т. 1, а. с. 72).
25 липня 2023 року на підставі заяви ОСОБА_2 . Службою у справах дітей Черкаської міської ради обстежені умови проживання малолітньої ОСОБА_3 на АДРЕСА_1 . Відповідно до акта обстеження умови проживання задовільні, малолітня дитина разом з батьком займає кімнату. Для дитини облаштоване спальне місце, в наявності іграшки з урахуванням вікових потреб дитини. Моральний клімат у родині позитивний, дитина адекватно реагує на членів родини, радо зустріла членів комісії (т. 1, а. с. 74, 75).
29 травня 2023 року наказом № 133 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зарахована та відвідує дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) комбінованого типу № 5 «Червона гвоздика» (т. 1, а. с. 16).
Згідно з довідкою про доходи від 11 липня 2023 року ОСОБА_1 займав посаду вантажника в Публічному акціонерному товаристві (далі - ПАТ) «Черкасиобленерго» та його дохід у період з січня 2023 року до липня 2023 року склав 143 865,00 грн (т. 1, а.с. 17).
Згідно з листом ПАТ «Черкасиобленерго» від 19 березня 2024 року ОСОБА_1 у трудових відносинах з ПАТ «Черкасиобленерго» станом на 19 березня 2024 року не перебуває (т. 2, а. с. 168).
Із копії трудової книжки ОСОБА_2 вбачається, що з 04 квітня 2023 року вона прийнята на посаду менеджера із збуту Приватного підприємства (далі - ПП) «КФ «Шарлотт» (т. 2, а. с. 55).
Відповідно довідки про доходи від 01 лютого 2024 року ОСОБА_2 займає посаду менеджера зі збуту ПП «КФ «Шарлотт», її дохід у період з квітня до грудня 2023 року становив 53 664,00 грн (т. 2, а. с. 56).
Відповідно до довідки Головного управління Державної податкової служби у Черкаській області від 19 березня 2024 року ОСОБА_2 отримувала соціальні виплати в Департаменті соціальної політики Черкаської міської ради та заробітну плату в ПП «КФ «Шарлотт» (т. 2, а. с. 111-116).
Із протоколу прийняття усної заяви про вчинене кримінальне правопорушення або таке, що готується, від 09 липня 2023 року ОСОБА_2 о 23 год. 34 хв. звернулася до Черкаського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Черкаській області (далі - Черкаське РУП ГУНП в Черкаській області) та повідомила про те, що 09 липня 2023 року о 22 год. 00 хв. за адресою: квартира АДРЕСА_2 прийшов чоловік ОСОБА_1 , з яким вони разом не проживають, та без згоди забрав спільну дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1, а. с. 157).
24 серпня 2023 року постановою Придніпровського районного суду м. Черкаси, залишеною без змін постановою Черкаського апеляційного суду від 06 жовтня 2023 року (справа № 711/5389/23), ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП), за вчинення домашнього насильства. 
У справі № 711/5389/23 встановлено, що 09 липня 2023 року близько 22 год. 00 хв. ОСОБА_1 , перебуваючи за адресою: квартира АДРЕСА_2 , вчинив домашнє насильство психологічного та фізичного характеру щодо своєї дружини ОСОБА_2 , а саме словесно її ображав нецензурними словами, штовхав та хапав за руки (т. 1, а. с. 218-222).
27 листопада 2023 року постановою Черкаського апеляційного суду ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення за частиною першою статті 173-2 КУпАП, провадження в справі закрито на підставі статті 38 КУпАП у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення. Із постанови вбачається, що ОСОБА_1 24 та 28 липня 2023 року вчинив фізичне та психологічне насильство щодо ОСОБА_2 (т. 1, а. с. 195-203).
Відповідно до висновку психологічного дослідження від 04 січня 2024 року, складеного психологом Рубель О. С. , виховний потенціал батька можна оцінити як належний, батько створив для дитини комфортні умови, задовольняє всі потреби дитини. Рекомендовано проживання дитини з батьком. Зустріч з матір`ю бажано проводити в присутності батька дитини та за бажанням дитини (т. 1, а. с. 85).
За висновком експерта за результатами проведення судової психологічної експертизи від 12 вересня 2023 року № 2023/09/01, складеним судовим експертом Мамалигою В. В., у ОСОБА_2 є зміни в емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які перешкоджають активному соціальному функціонуванню її як особистості і виникли внаслідок впливу певних обставин (чоловік ОСОБА_2 силоміць забрав у неї малолітню дитину, повністю ізолював матір від дочки, та фактично без рішення суду позбавив її материнських прав та обов`язків) (т. 2, а. с. 82-98).
Висновком органу опіки та піклування м. Черкаси від 06 березня 2024 року № 1860-01-21 визнано за неможливе визначити пріоритетність одного з батьків для встановлення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 2, а. с. 67-70).
Позиція Верховного Суду
Касаційне провадження в справі відкрито з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України.
Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги, відзиву та виснував, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
У пунктах 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Відповідно до пунктів 1-3 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
У статті 18 Конвенції про права дитини визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини в кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року в справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року в справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).
У рішенні від 07 грудня 2006 року в справі «Хант проти України», заява № 31111/04, ЄСПЛ зазначив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага та, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ від 07 серпня 1996 року в справі «Johansen v. Norway»).
Закон України від 26 квітня 2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства» (далі - Закон № 2402-III) визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини.
Відповідно до статті 8 Закону № 2402-III кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (стаття 11 Закону № 2402-III).
У абзацах першому, другому статті 15 Закону № 2402-III зазначено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.
Тобто у дитини є право, а не обов`язок на підтримання регулярних особистих стосунків і прямих контактів з тим з батьків, який проживає оремо.
У разі, коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду в порядку, встановленому законом (абзаци третій, четвертий статті 15 Закону № 2402-III).
У статті 51 Конституції України, частинах другій, третій статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
У статті 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).
Відповідно до частини другої статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Згідно з частинами першою-третьою статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (частина перша статті 160 СК України).
За вимогами частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. 
Якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам (частина перша статті 162 СК України).
У частині четвертій статті 19 СК України закріплено, що під час розгляду судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 29 травня 2019 року в справі № 357/17852/15-ц (провадження № 14-199цс19) виснувала, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитись на шкоду інтересам дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини.
Верховний Суд у постанові від 31 березня 2021 року в справі № 562/1686/18 (провадження № 61-16928св20) наголосив, що під час вирішення спору, що стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, суди повинні ґрунтовно дослідити та оцінити всі обставини справи, надати належну правову оцінку доказам: кожному конкретно взятому та їх сукупності. Сам факт емоційно напружених відносин між колишнім (фактичним) подружжям та особисті конфлікти між сторонами не повинні порушувати інтереси дитини та її право на спілкування з кожним із батьків.
Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні в справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання суду, яке має ґрунтуватися на повній та всебічній оцінці всіх обставин в їх сукупності, оскільки не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства.
Такі висновки сформульовані Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19.
Верховний Суд у постанових від 26 лютого 2025 року в справі № 714/1281/23, від 31 березня 2021 року в справі № 562/1686/18 наголосив, що під час вирішення спору, що стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, суди повинні ґрунтовно дослідити та оцінити всі обставини справи, надати належну правову оцінку доказам: кожному конкретно взятому та їх сукупності.
Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справідоказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України в попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89,367 ЦПК України в редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
У справі, що переглядається, у висновку від 06 березня 2024 року № 1860-01-21 орган опіки та піклування м. Черкас встановив, що як батько, так і мати дитини належним чином ставляться до виконання своїх батьківських обов`язків, позитивно характеризуються, не зловживають спиртними напоями чи наркотичними засобами, матеріально забезпечені та створили належні умови для виховання розвитку дитини, мають належний батьківський потенціал, проте між ними існує конфлікт та неприязні стосунки. З урахуванням наведеного орган опіки та піклування м. Черкасвизнав за неможливе визначити пріоритетність одного з батьків для встановлення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 26 липня 2021 року в справі № 638/15336/18, від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21, від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23).
Верховний Суд неодноразово зазначав, що під час розгляду питання про визначення місця проживання дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров`я дитини, факти вчинення домашнього насильства стосовно дитини або за її присутності та інші вагомі обставини (див. постанову від 26 лютого 2025 року в справі № 714/1281/23).
Суди встановили, що після припинення сторонами фактичних шлюбних відносин у квітні 2023 року малолітня дочка за домовленістю між сторонами продовжувала проживати разом із матір`ю, проте 09 липня 2023 року батько дитини - ОСОБА_1 самостійно, без погодження з матір`ю змінив місце проживання дитини.
ОСОБА_1 не спростовано посилань ОСОБА_2 щодо перешкоджання у спілкуванні із дочкою, зокрема в справі № 711/5389/23 постановою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 24 серпня 2023 року, залишеною без змін постановою Черкаського апеляційного суду від 06 жовтня 2023 року, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП (вчинення домашнього насильства).
У справі № 711/5389/23 встановлено, що ОСОБА_1 вчиняв щодо своєї дружини ОСОБА_2 домашнє насильство фізичного і психологічного характеру.
Наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП, підтверджено доказами, яким суд дав належну оцінку, а саме:
- протоколом про адміністративне правопорушення серії ВАВ № 802822 від 25 липня 2023 року, за яким ОСОБА_1 09 липня 2023 року близько 22 год. 00 хв., перебуваючи за адресою: квартира АДРЕСА_2 , вчинив домашнє насильство психологічного та фізичного характеру щодо дружини ОСОБА_2 , а саме: словесно її ображав нецензурними словами, штовхав та хапав за руки;
- протоколом прийняття усної заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 09 липня 2023 року, згідно з яким ОСОБА_2 вказувала, що 09 липня 2023 року о 22 год. 00 хв. за адресою: квартира АДРЕСА_2 , прийшов чоловік ОСОБА_1 , з яким вона разом не проживає та мешкає за іншою адресою, та без згоди забрав спільну дочку;
- поясненням ОСОБА_2 від 09 липня 2023 року, згідно з якими близько 22 год. 00 хв. до неї за адресою: квартира АДРЕСА_2 прийшов її чоловік ОСОБА_1 , з яким вони знаходяться в процесі розлучення та разом не проживають, розпочав сварку, виражався нецензурно в її бік, викрикував погрози. Потім зайшов до кімнати, де перебувала дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яку схопив, коли вона намагалася забрати дитину, штовхав та бив по рукам. Без її згоди забрав дитину та пішов у невідомому напрямку. Весь час виражав погрози в її бік та казав, що вона більше дитини не побачить;
- поясненням ОСОБА_6 , ОСОБА_7 від 09 липня 2023 року, якими підтверджено, що дійсно ОСОБА_1 погрожував ОСОБА_3 фізичною розправою, бив по руках, штовхав, ображав нецензурними словами;
- рапортом ст. інспектора сектору протидії домашньому насильству відділу превенції Черкаського РУП ГУНП в Черкаській області ст. лейтенанта поліції Кравченко К. від 25 липня 2023 року, згідно з яким на розгляді перебувають матеріали ЄО 28924 від 09 липня 2023 року і за перевіркою встановлено, що в діях ОСОБА_1 вбачалися ознаки вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 173-2 КУпАП, а саме вчинення домашнього насильства психологічного та фізичного характеру щодо дружини ОСОБА_2 . 
Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).
Такі обставина спростовують доводи ОСОБА_1 про те, що він не перешкоджав матері бачитись з дитиною та намагався вирішити питання щодо дитини мирним шляхом. 
Посилання ОСОБА_1 на висновок психологічного дослідження від 04 січня 2024 року, складений психологом Рубель О. С. , яким рекомендовано проживання дитини з батьком, а зустрічі з матір`ю проводити в присутності батька дитини та за бажанням дитини, є необґрунтованими, оскільки суди попередніх інстанцій визнали цей висновок неналежним доказом з тих підстав, що Рубель О. С. не є сертифікованим експертом та не підтверджено, що він має право проводити психологічні дослідження.
Час лікування ОСОБА_2 в неврологічному відділенні на стаціонарі не може свідчити про те, що матір ухилялася від виховання дитини та не бажала проживати з нею. Крім того, матеріалами справи підтверджено, що таке лікування спричинено, зокрема, протиправною поведінкою ОСОБА_1 щодо колишньої дружини. 
Посилання ОСОБА_1 у касаційній скарзі на необхідність застосування до спірних правовідносин моделі спільної опіки щодо дитини є необґрунтованими, оскільки ні батько, ні матір питання встановлення спільної фізичної опіки над дитиною у справі не ініціювали, орган опіки піклування можливості проживання дитини почергово у батька і матері не досліджував, відповідних висновків, зокрема, яким чином така модель опіки та постійна зміна звичного стабільного сімейного середовища вплине на психологічний стан дитини, не надавали.
Такі висновки узгоджуються з постановою Верховного Суду від 26 лютого 2025 року в справі № 714/1281/23.
Колегія суддів погоджується, що, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, враховувавши поведінку батька, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, зробив обґрунтований висновок про наявність підстав для визначення місця проживання малолітньої дочки сторін ОСОБА_3 з матір`ю, що відповідає найкращим інтересам дитини.
У зв`язку з вищевикладеним, суд першої інстанції правильно виснував про відібрання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у батька ОСОБА_1 та повернення її матері ОСОБА_2 , за її місцем проживання.
Такі висновки не суперечать постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року в справі № 183/1464/22 щодо застосування статті 162 СК України, оскільки в ній не заявлялися позовні вимоги про визначення місця проживання дитини.
Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди попередніх інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89 ЦПК України, повно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Наведені в касаційній скарзі доводи фактично зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлених обставин справи та зводяться виключно до переоцінки доказів, їх належності та допустимості. Проте в силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
Інші доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують.
Суд враховує позицію ЄСПЛ, сформовану, зокрема, у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01, пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00, пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04, пункт 58), за якою принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що в рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належно зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення в справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain), пункт 29).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки у цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 28 лютого 2025 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 10 червня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач 	О. М. Ситнік	
Судді:	І. В. Литвиненко 	
	Є. В. Петров 	
	В. В. Сердюк 	
	І. М. Фаловська