УХВАЛА

16 січня 2026 року 
м. Київ
справа №990/12/26
адміністративне провадження № П/990/12/26 
Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Васильєвої І.А., Гончарової І.А., Дашутіна І.В., Хохуляка В.В., Юрченко В.П., перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Президента Україна про визнання протиправними дії та бездіяльності Президента України,-
УСТАНОВИВ:
12 січня 2026 року до Верховного Суду, як суду першої інстанції, надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 , додатково вказавши в позовній заяві представника позивача - Офіс Генерального прокурора до Держави Україна в особі Президента України, в якому просив суд: 
1) визнати протиправними дії та бездіяльність Президента України, які полягають у підписанні та запровадженні в дію Законів України «Про Державний бюджет на 2021-2026 роки», що містять взаємовиключні, економічно необґрунтовані та сфальсифіковані соціальні стандарти (ст. 7), чим порушено ст. 3, 19, 22, 27, 48, 46 Конституції України; 
2) стягнути з Державного бюджету України на користь позивача кошти на відшкодування завданої шкоди: 114 768 грн.- матеріальної шкоди; 5 000 000 - моральної шкоди;
3) направити окрему ухвалу Генеральній прокуратурі України для надання правової оцінки діям посадових осіб, в т.ч. Президента, що призвели до повалення конституційного ладу в соціальній сфері (ст. 109 КК України).
Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилався на те, що в Законі України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» встановлено стандарт мінімального доходу на рівні 3328 грн., водночас мінімальний гарантований дохід працездатної особи встановлено на рівні 6960,83 грн., що, за твердженням позивача, є суперечливістю реальним економічним умовам та соціальним відносинам. За переконанням позивача, такі показники є фіктивністю офіційного прожиткового мінімуму, як наслідок порушення принципу реальності права на життя.
Позивач додає, що Президент України є гарантом додержання Конституції України, а відтак зобов`язаний був зупинити дію актів, що не відповідають Конституції України та звернутися до Конституційного Суду України, однак не зробивши цього допустив протиправну бездіяльність.
Також, в позовній заяві позивачем заявлені клопотання про примусове витребування: 1) з архіву ПФУ: всі нарахування з 2014 року; 2) з Офісу Президента: реєстр звернень та відповідей 2019-2026 роки; 3) з Міністерства фінансів України: економічне обґрунтування розриву між прожитковим мінімумом (3328 грн) та мінімальною заробітною платою 8647 грн); 4) з поліції (Голосіївське УП) матеріали ЄРДС № 12025105010000592 від 19.07.2025 щодо діяльності ОЗГ (ст. 255 КК України); медичну документацію щодо обставин смерті матері позивача та встановити чи була мати жива станом на звернення до поліції, тобто померла через не внесення заяв про злочин.
Крім того, позивач у позовній заяві просить призначити представника від НАЗК та залучити прокурора (ст. 23 Закону України «Про прокуратуру») для захисту бюджету та викривача; зафіксувати право на 10% винагороди викривача від виявлених збитків (2,25 млрд гривень за судовим збором). Також позивачем заявлено клопотання про виклик свідків.
Так, частиною 1 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) передбачено, що суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи 1) подана позовна заява особою, яка має адміністративну процесуальну дієздатність; 2) має представник належні повноваження (якщо позовну заяву подано представником); 3) відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу; 4) належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності; 5) позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними); 6) немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.
За правилами частини 2 статті 171 КАС України суддя відкриває провадження в адміністративній справі на підставі позовної заяви, якщо відсутні підстави для залишення позовної заяви без руху, її повернення чи відмови у відкритті провадження у справі.
Вирішуючи питання щодо відкриття провадження у справі, зокрема з`ясовуючи на підставі пункту 4 частини 1 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства, Суд виходить з такого.
Відповідно до частини 2 статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. 
Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.
Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина 1 статті 2 КАС України).
У відповідності до пунктів 1 та 2 частини 1 статті 4 КАС України адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини, та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю (частина перша статті 5 КАС України).
За приписами пункту 1 частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Згідно із частиною 4 статті 22 КАС України Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи, зокрема, щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Президента України,.
Вичерпний перелік публічно-правових справ, на які не поширюється юрисдикція адміністративних судів, визначено в частині 2 статті 19 КАС України, а саме: справи: 1) що віднесені до юрисдикції Конституційного Суду України; 2) що мають вирішуватися в порядку кримінального судочинства; 3) про накладення адміністративних стягнень, крім випадків, визначених цим Кодексом; 4) щодо відносин, які відповідно до закону, статуту (положення) громадського об`єднання, саморегулівної організації віднесені до його (її) внутрішньої діяльності або виключної компетенції, крім справ у спорах, визначених пунктами 9, 10 частини першої цієї статті.
Отже, Кодекс адміністративного судочинства України регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів.
Особливості провадження у справах щодо оскарження, зокрема, актів, дій чи бездіяльності Президента України визначені статтею 266 КАС України, правила якої поширюються на розгляд адміністративних справ щодо законності (крім конституційності) указів, розпоряджень, дій чи бездіяльності Президента України.
Отже положення частини 1 статті 2, пункту 2 частини 1 статті 4, статей 5, 19 та частини 1 статті 266 КАС України слід розуміти так, що в порядку адміністративного судочинства до Верховного Суду як суду першої інстанції можуть оскаржуватися тільки ті правові акти, дії чи бездіяльність, зокрема, Президента України, які прийнято / вчинено / допущено у правовідносинах, у яких Президент України реалізує свої владні (управлінські) функції / повноваження.
Аналогічна правова позиція неодноразово була викладена Верховним Судом, у тому числі послідовно і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2025 року у справі № 990/71/25 (провадження № 11-150заі25), але не виключно.
З доводів і вимог позивача вбачається, що порушення своїх прав він бачить у бездіяльності Держави (в особі Президента) щодо неналежного стану нормативного регулювання відносин у соціальній сфері в частині невідповідності розміру мінімального доходу розміру доходу працездатної особи, встановлених Законом України «Про Державний бюджет України на 2026 рік», а також інших Законів України «Про Державний бюджет України на 2021-2025 роки», як наслідок незвернені Президента України до Конституційного Суду України для визнання їх неконституційними.
Однак Суд зазначає, що в контексті заявлених позовних вимог, глава держави не може бути відповідачем у спорі, який виникає у зв`язку з вирішенням порушених ним питань, адже статус гаранта Конституції України не може позиціонуватися як владно-управлінська діяльність (функція) у всіх найважливіших сферах суспільного життя (врегульованих законами України). Незгода чи критика діяльності держави (в особі Президента України) через призму особистих (індивідуальних) поглядів на розвиток певних суспільних відносин, у тому числі у соціальній сфері, не може породжувати публічно-правового спору у розумінні приписів процесуального закону. 
Іншими словами, судовий контроль не може охоплювати питань, які визначаються виключно законами України, а також питань, вирішувати які уповноважено відповідні державні органи (в межах визначеної компетенції і встановленої процедури); поза тим, не може виникнути предмету спору у правовідносинах, учасником яких позивач не є, тобто коли акти / дії / бездіяльність глави держави не створюють безпосередніх юридичних наслідків саме для позивача. У цьому зв`язку варто нагадати, що нормотворча діяльність не є управлінською функцією, тому не може спричинити виникнення публічно-правового спору, зокрема й за участі позивача. 
Отже позовні вимоги стосуються не вирішення публічного-правового спору, а є намаганням позивача (за посередництва суду) спонукати державу в особі Президента України реалізувати свої повноваження як суб`єкта законодавчої ініціативи і суб`єкта права на конституційне подання, що не охоплюється завданням адміністративного судочинства та суперечить встановленому конституційному ладу, за яким державна влада поділена на три гілки, а органи держави та їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Так, відповідно до пункту 1 частини першої статті 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
З урахуванням викладеного, оскільки позивач оспорює дії і бездіяльність Президента України (в особі голови Держави), які за своїм змістом не є його управлінською діяльністю, яка би створювала безпосередньо для позивача певні правові наслідки, відповідно з таких правовідносин не може виникати публічно-правового спору, який віднесено до юрисдикції адміністративного суду, тому згідно з наведеними положеннями пункту 1 частини 1 статті 170 КАС України у відкритті провадження за вказаним позовом слід відмовити.
Відповідно до частини 6 статті 170 КАС України, у разі відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи.
Однак поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства», слід тлумачити в контексті частини 3 статті 124 Конституції України в більш ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду, а тому неможливо зазначити суд, до юрисдикції якого мав би належати розгляд заявлених ОСОБА_1 позовних вимог.
На підставі викладеного, керуючись статтями 22, 170, 248, 266, 295 КАС України, Суд,-
У Х В А Л И В:
Відмовити у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Президента Україна про визнання протиправними дій та бездіяльності.
Ухвала може бути оскаржена до Великої Палати Верховного Суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення та набирає законної сили після її перегляду в апеляційному порядку або після закінчення строку на апеляційне оскарження.
Судді І.А. Васильєва
І.А. Гончарова
І.В. Дашутін
В.В, Хохуляк
В.П. Юрченко