ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 січня 2026 року
м. Київ
справа № 215/2326/23
провадження № 61-2057св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві,
третя особа - Голова комісії з реорганізації Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у місті Києві Грязьон Анжела Вікторівна,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 червня 2024 року, додаткове рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 червня 2024 року в складі судді Демиденка Ю. Ю. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 січня 2025 року в складі колегії суддів: Бондар Я. М., Агєєва О. В., Корчистої О. І.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовомдо Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в місті Києві, правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві, у якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просила:визнати протиправним та скасувати наказУправління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в місті Києві № 365к від 12 квітня 2023 року, поновити її на роботі на посаді начальника відділу медичних та соціальних послуг Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у місті Києві або його правонаступника, а також стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 19 квітня 2023 року до 22 грудня 2023 року в сумі 158 181,48 грн.
На обґрунтування своїх вимог зазначала, що перебувала в трудових відносинах з Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у місті Києві та працювала на посаді начальника відділу медичних та соціальних послуг.
26 січня 2022 року у зв`язку із грубим порушенням роботодавцем законодавства про працю вона подала заяву про звільнення 31 січня 2022 року із займаної посади на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України.
Рішенням Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 лютого 2023 року визнано трудові відносини між нею та Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у місті Києві припиненими у зв`язку з розірванням трудового договору на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України.
З 01 січня 2023 року розпочато процедуру реорганізації Фонду соціального страхування і його робочих органів шляхом приєднання до Пенсійного фонду України та його територіальних органів, які є правонаступниками припиненої установи.
22 лютого 2023 року вона отримала попередження від 02 лютого 2023 року про наступне звільнення у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників, а 25 квітня 2023 року копію наказу № 365к від 12 квітня 2023 року про звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП.
Вважала звільнення незаконним і таким, що суперечить рішенню Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 лютого 2023 року, згідно з яким трудові відносини з нею були припинені на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України. Крім того відповідач порушив процедуру звільнення, оскільки звільнив її раніше ніж за два місяці від дати попередження про наступне вивільнення.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 червня 2024 року позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано наказ Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у місті Києві від 12 квітня 2023 року № 365к про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу медичних та соціальних послуг Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у місті Києві 18 квітня 2023 року.
В частині позову про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.
Суд першої інстанції виходив з того, що оскільки рішенням Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 лютого 2023 року, що набрало законної сили 14 червня 2023 року, визнано трудові відносини з позивачем припиненими на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, то оскаржуваний наказ № 365к від 12 квітня 2023 року про звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України підлягає скасуванню.
Водночас, з огляду на цю обставину припинення трудових відносин з ініціативи позивача, позовні вимоги про поновлення її на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволенню не підлягають.
Додатковим рішенням Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 червня 2024 року стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві на користь ОСОБА_1 14 681,11 грн витрат, пов`язаних з отриманням професійної правничої допомоги.
Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві 1 073,60 грн судового збору на користь держави.
Додаткове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що під час розгляду справи позивач понесла витрати на правничу допомогу, які у зв`язку із частковим задоволенням позову підлягають стягненню з відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 15 січня 2025 року рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 червня 2024 року та додаткове рішенняТернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 червня 2024 року залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що рішення та додаткове рішення суду першої інстанції законні та обґрунтовані й доводи апеляційної скарги цього не спростували.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги
У лютому 2025 року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить: скасувати рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 червня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 січня 2025 року в частині відмови в задоволенні вимог про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу й ухвалити нове рішення про задоволення вимоги про поновлення на роботі, а в частині вимоги про стягнення середнього заробітку направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції; скасувати додаткове рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 червня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 січня 2025 року в частині відмови в стягненні усіх понесених нею витрат на правничу допомогу та стягнути їх у розмірі 44 043,32 грн.
Як на підставу касаційного оскарження судових рішень посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суди не врахували висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 754/1936/16-ц, від 17 квітня 2019 року в справі № 216/7189/14-ц, від 08 квітня 2020 року в справі № 808/2741/16, від 17 березня 2021 року в справі № 686/10718/17, від 20 жовтня 2021 року в справі № 201/1540/19, від 09 листопада 2021 року в справі № 712/513/20, від 09 лютого 2022 року в справі № 569/1159/20-ц, від 13 квітня 2022 року в справі № 344/1017/20, від 16 червня 2022 року в справі № 211/5625/19, від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20), від 28 червня 2023 року в справі № 724/1960/21, від 28 вересня 2023 року в справі № 279/402/20, від 29 травня 2024 року в справі № 554/169/22, від 20 листопада 2024 року в справі № 277/977/22.
Касаційна скарга мотивована тим, що суди неповно з`ясували обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.
Не врахували, що спір у цій справі виник у зв`язку із самовільною зміною відповідачем підстави її звільнення. Дії відповідача щодо її незаконного звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України унеможливлюють виконання рішення суду про припинення трудових відносин з нею на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України. Тому єдиним належним способом захисту її порушених прав у цьому випадку є поновлення на роботі та виплата їй середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку із незаконним звільненням.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 17 березня 2025 року відкрито касаційне провадження в справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
25 березня 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
Відповідач подав відзив на касаційну скаргу, у якому просить скасувати судові рішення в частині задоволеної позовної вимоги та стягнення судових витрат й ухвалити нове рішення у цій частині про відмову в позові.
Ухвалою Верховного Суду від 13 січня 2026 року справу призначено до судового розгляду.
Позиція Верховного Суду
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Фактичні обставини, встановлені судами
ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у місті Києві, працювала на посаді начальника відділу медичних та соціальних послуг.
26 січня 2022 року позивач подала заяву про звільнення 31 січня 2022 року з займаної посади на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України.
Листом Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у місті Києві № 762-12 від 31 січня 2022 року позивачу відмовлено у звільненні на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України.
Листом Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у місті Києві № 217 від 02 лютого 2023 року ОСОБА_1 попереджено про наступне звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.
Наказом Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у місті Києві № 365к від 12 квітня 2023 року ОСОБА_1 звільнено 18 квітня 2023 року з посади начальника відділу медичних та соціальних послуг Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у місті Києві у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників відповідно до пункту частини першої статті 40 КЗпП України.
Рішенням Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 лютого 2023 року визнано трудові відносини між ОСОБА_1 та Управлінням припиненими у зв`язку із розірванням трудового договору на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України з ініціативи ОСОБА_1 .
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 14 червня 2023 року рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 лютого 2023 року змінено в його мотивувальній частині, в іншій частині рішення залишено без змін.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. 
Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).
Публічно-правовий спір - це, зокрема, спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (пункт 2 частини першої статті 4 КАС України).
Відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 КАС України публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
Відносини, пов`язані з прийняттям на публічну службу, її проходженням та припиненням регламентуються нормами адміністративного законодавства, а спори, які виникають із таких правовідносин, підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Спір між фізичною особою, яка претендує на зайняття посади державної служби, та органом державної влади, до компетенції якого належить прийняття рішення про таке призначення, підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
ОСОБА_1 перебувала в трудових відносинах з Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у місті Києві.
З 01 січня 2023 року відбулося публічне правонаступництво, тобто перехід прав та обов`язків від Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у місті Києві до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві.
Питання юрисдикції спорів про визнання незаконними наказів про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, пов`язаних із набранням чинності 01 січня 2023 року Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 2620-ІХ), яким вирішено припинити Фонд та Управління, реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 01 січня 2023 року, перебувало на розгляді Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду.
Об`єднана палата Касаційного цивільного суду в постанові від 09 грудня 2024 року в справі № 712/4776/23 дійшла до висновку, що внаслідок реорганізації Фонду та Управління шляхом приєднання до Пенсійного фонду України відбулося специфічне правонаступництво, за якого згідно з ухваленим Верховною Радою України Законом № 2620-ІХ Фонд як юридична особа приватного права припинився, однак його повноваження, що стосувалися чутливої для держави сфери загальнообов`язкового державного соціального страхування, набув Пенсійний фонд України як юридична особа публічного права та центральний орган виконавчої влади, що також був наділений функціями у сфері загальнообов`язкового державного страхування (пенсійне страхування).
Спори, які пов`язані із поновленням працівників, звільнених внаслідок реорганізації Фонду та його виконавчої дирекції шляхом приєднання до Пенсійного фонду України, на посадах, вакантний перелік яких віднесено до посад державної служби в органах Пенсійного фонду України, стосуються прийняття на публічну службу та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.
Спори за вимогами, які спрямовані на поновлення працівників Фонду, звільнених внаслідок реорганізації Фонду та Управління шляхом приєднання до Пенсійного фонду України, на роботі в органах Пенсійного фонду та стосуються прийняття на публічну службу, мають розглядатися за правилами адміністративного судочинства, незважаючи на те, що на час звільнення таких працівників останні не перебували на державній службі та Пенсійний фонд України і його територіальні органи не здійснювали щодо них публічно-владних управлінських функцій.
У цій справі позивач звернулася до суду з позовом про визнання незаконним її звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України з посади начальника відділу медичних та соціальних послуг Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у місті Києві, поновлення її на цій посаді або в правонаступника та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Отже, вимоги позову ОСОБА_1 спрямовані на її поновлення як працівника Управління, звільненого внаслідок його реорганізації шляхом приєднання до Пенсійного фонду України, на роботі в органах Пенсійного фонду та стосуються прийняття на публічну службу, а тому мають розглядатися за правилами адміністративного судочинства.
Такий висновок зроблений з урахуванням висновку, викладеного в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2024 року в справі з подібними правовідносинами № 712/4776/23.
Проте суди першої та апеляційної інстанцій на наведене уваги не звернули та помилково розглянули справу в порядку цивільного судочинства.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини першої статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадженням провадження у справі або залишенням без розгляду у відповідній частині з підстав, передбаченими статтями 255 та 257 цього Кодексу.
Суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України).
Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги (частина друга статті 414 ЦПК України).
Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, судові рішення судів попередніх інстанцій - скасуванню, а провадження у справі - закриттю.
На виконання вимог частини першої статті 256 ЦПК України Верховний Суд вважає за необхідне роз`яснити заявнику, що розгляд справи віднесено до юрисдикції адміністративного суду.
Керуючись статтями 255, 256, 400, 409, 414 Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 червня 2024 року, додаткове рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 червня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 січня 2025 року скасувати.
Провадження у справі № 215/2326/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві, третя особа - Голова комісії з реорганізації Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у місті Києві Грязьон Анжела Вікторівна, про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу закрити.
Роз`яснити ОСОБА_1 , що розгляд справи віднесено до юрисдикції адміністративного суду. Протягом десяти днів з дня отримання постанови заявник має право звернутися до Верховного Суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	М. Є. Червинська	
Судді:	А. Ю. Зайцев Є. В. Коротенко В. М. Коротун М. Ю. Тітов