ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2026 року 
м. Київ

справа № 440/11175/25
адміністративне провадження № К/990/48952/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача Блажівської Н.Є.,
суддів: Білоуса О.В., Желтобрюх І.Л.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Головного управління ДПС у Полтавській області 
на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 15 серпня 2025 року (суддя Чеснокова А.О.)
та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 27 жовтня 2025 року (судді: Подобайло З.Г., Чалий І.С., Ральченко І.М.)
у справі за адміністративним позовом Головного управління ДПС у Полтавській області 
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Запальничка», Приватного підприємства «Бест-Вей»
про визнання недійсним договору,
В С Т А Н О В И В:
1. ІСТОРІЯ СПРАВИ
1.1. Короткий зміст позовних вимог
Головне управління ДПС у Полтавській області (далі також - ГУДПС, Позивач) 4 жовтня 2023 року звернулося до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Запальничка" (далі також - ТОВ «Запальничка») та Приватного підприємства "Бест-Вей" (далі також - ПП «Бест-Вей») про визнання недійсним договору постачання нафтопродуктів від 15 вересня 2021 року №42, укладеного між вказаними підприємствами.
1.2. Короткий зміст оскаржуваних рішень судів попередніх інстанцій
Ухвалою від 15 серпня 2025 року Полтавський окружний адміністративний суд відмовив у відкритті провадження в адміністративній справі № 440/11175/25.
Постановляючи ухвалу, суд виходив із того, що у 2024 році Позивач уже звертався до цього ж суду з ідентичним позовом (справа № 440/15257/23). У зазначеній справі провадження було закрито ухвалою від 9 травня 2024 року з мотивів віднесення спору до юрисдикції господарських судів.
Оскільки новий позов подано між тими самими сторонами, з того самого предмета та з тих самих підстав, суд першої інстанції застосував пункт 2 частини першої статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також - КАС України), який зобов`язує суд відмовити у відкритті провадження у разі наявності ухвали про закриття провадження у тотожному спорі, що набрала законної сили.
Другий апеляційний адміністративний суд постановою від 27 жовтня 2025 року апеляційну скаргу ГУ ДПС залишив без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.
Погоджуючись із висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду зазначила, що зміна судової практики, у тому числі правових висновків Великої Палати Верховного Суду щодо юрисдикції спорів, не скасовує дії імперативних процесуальних норм. Суд апеляційної інстанції виходив з того, що наявність ухвали про закриття провадження у тотожній справі є безумовною процесуальною перешкодою для відкриття нового провадження. При цьому зміна правової позиції Верховного Суду, на переконання суду, могла бути підставою для перегляду ухвали від 9 травня 2024 року у справі № 440/15257/23 у встановленому законом порядку, а не для ініціювання нового судового провадження, оскільки такий підхід порушував би принцип правової визначеності.
2. ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
2.1. Доводи Позивача (особи, яка подала касаційну скаргу)
ГУ ДПС не погоджується з ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 15 серпня 2025 року та постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 27 жовтня 2025 року і вважає, що вони винесені з порушенням норм матеріального та процесуального права, виходячи з такого.
Суди попередніх інстанцій, на переконання ГУДПС, не врахували, що зміна судової практики щодо юрисдикції (постанова Великої Палати Верховного Суду від 8 травня 2025 року у справі № 420/12471/22) є новою юридичною обставиною, яка усуває підстави для висновку про повторність спору. Закриття провадження у 2024 році не є рішенням по суті, а отже, не створює преюдиції щодо нової правової оцінки. Зміна (уточнення) юрисдикційної позиції найвищої судової інстанції не може позбавляти позивача права на розгляд справи по суті.
Звертає увагу на те, що ухвалою від 28 травня 2025 року Верховний Суд відновив касаційне провадження у справі № 922/2635/24 та спрямував її на подальший розгляд, зазначивши, що неправильне визначення юрисдикції справи (помилкове звернення до господарського суду замість адміністративного) саме по собі не може позбавляти особу права на судовий захист. Така процесуальна помилка, вчинена в умовах правової невизначеності або складності класифікації спору, є об`єктивною причиною, яка перешкоджала реалізації права на ефективний захист у встановлені законом строки.
Судами першої та апеляційної інстанцій, на переконання Позивача, не дотримано принцип законності, оскільки рішення повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, встановленими судом. Виходячи з викладеного, вважає, що судами першої та апеляційної інстанцій порушені норми процесуального права внаслідок неповного з`ясування обставин справи, що призвело до ухвалення незаконного рішення.
З урахуванням цього, просить скасувати ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 15 серпня 2025 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 27 жовтня 2025 року у справі № 440/11175/25 та направити справу до суду першої інстанції на стадію для відкриття провадження та розгляду спору по суті.
3. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
3.1. Оцінка доводів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій
Обговоривши доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіривши правильність застосування судами норм процесуального права, колегія суддів виходить з такого.
В аспекті наведених у касаційній скарзі доводів та установлених судами попередніх інстанцій обставин у цій справі Суд звертає увагу на таке.
За правилами пункту 2 частини першої статті 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав є такі, що набрали законної сили, рішення або постанова суду, ухвала про закриття провадження в адміністративній справі;.
Зазначена підстава для відмови у відкритті провадження у справі, а саме існування судового рішення, яке набрало законної сили, між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, спрямована на усунення випадків повторного звернення до суду та повторного вирішення спорів, які вже були розглянуті судом і остаточно вирішені по суті. Процесуальною перешкодою для повторного звернення до суду є наявність у тотожному спорі рішення або постанови суду, що набрали законної сили, або ухвали про закриття провадження у справі.
Отже, достатньою та необхідною правовою підставою для відмови у відкритті провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 170 КАС України є одночасна наявність сукупності таких умов: тотожність спору (співпадіння сторін, предмета позову та підстав позову); наявність постанови чи ухвали, якими завершено розгляд справи; набрання відповідним судовим рішенням законної сили.
Відповідні правові висновки викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 8 лютого 2022 року у справі № 340/807/21, від 29 лютого 2024 року у справі № 120/6960/23, від 16 січня 2025 року у справі № 420/17510/24 та в інших судових рішеннях.
Неможливість повторного розгляду справи за наявності судового рішення у тотожній справі, що набрало законної сили, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення. Після набрання рішенням законної сили сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їхні правонаступники не можуть повторно звертатися до суду з тими самими позовними вимогами і з тих самих підстав. Відповідні висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 11-257заі18.
Повертаючись до обставин цієї справи, то судами попередніх інстанцій установлено, що Позивач звертався з адміністративним позовом з аналогічними за змістом підставами та предметом позову.
Так, у межах справи № 440/15257/23 ГУ ДПС просило: визнати недійсним договір постачання нафтопродуктів від 15 вересня 2021 року № 42, укладений між ТОВ «Запальничка» та ПП «Бест-Вей»; застосувати наслідки недійсності правочинів, передбачені частиною третьою статті 228 Цивільного кодексу України, та стягнути з ТОВ «Запальничка» на користь ПП «Бест-Вей» 9 665 920,20 грн; а також застосувати наслідки недійсності правочинів, передбачені частиною третьою статті 228 ЦК України, і стягнути з ПП «Бест-Вей» на користь держави 9 665 920,20 грн.
Мотивуючи заявлені вимоги, Позивач зазначав, що укладений договір не опосередкований реальним виконанням операцій з постачання товару «Бітум нафтовий дорожній в`язкий, модифікований полімером, 4 класу марки БМП 45/80-70», який виготовляється на установці «Marini ModiFait 20». На його переконання, у ході опрацювання копій документів, наданих ТОВ «Запальничка» до повідомлень по податкових накладних, реєстрацію яких було зупинено, контролюючим органом встановлено відсутність документів, що підтверджують придбання та походження відповідного товару, зокрема договорів, видаткових накладних, товарно-транспортних накладних, платіжних доручень, а також сертифікатів якості (відповідності). Крім того, у підприємства відсутні будь-які складські приміщення для зберігання товарів, у тому числі за адресою, визначеною як пункт навантаження у товарно-транспортних накладних (провулок Залізничний, 2, м. Світловодськ, Кіровоградська область).
Також, за твердженням Позивача, неможливо простежити походження бітуму, оскільки зазначений товар постачальником ТОВ «Запальничка» протягом усього періоду господарської діяльності не придбавався. Водночас, згідно з даними інформаційно-комунікаційної системи «Єдине вікно подання електронної звітності», ТОВ «Запальничка» здійснювало придбання тютюновмісних товарів
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 9 травня 2024 року провадження в адміністративній справі № 440/15257/23 було закрито.
Полтавський окружний адміністративний суд виходив з того, що обраний ГУ ДПС спосіб захисту інтересів у спірних правовідносинах (визнання недійсним правочину (господарського договору)) є характерним для приватноправового спору та не властивим публічно-правовим правовідносинам, у зв`язку з чим зазначену справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Надалі ГУДПС звернулося до Господарського суду Полтавської області з позовом до ТОВ «Запальничка» та ПП «Бест-Вей», у якому просило суд визнати недійсним договір постачання нафтопродуктів № 42 від 15 вересня 2021 року, укладений між ТОВ «Запальничка» та ПП «Бест-Вей».
Господарський суд Полтавської області ухвалою від 25 липня 2024 року позовну заяву прийняв до розгляду та відкрив провадження у справі № 917/974/24.
Ухвалою від 10 липня 2025 року Господарський суд Полтавської області провадження у справі № 917/974/24 закрив.
Закриваючи провадження, Господарський суд Полтавської області, з посиланням на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 8 травня 2025 року у справі № 420/12471/22, зазначив, що справи за позовами контролюючого органу про визнання недійсними правочинів, укладених підприємствами, які фактично не здійснювали господарської діяльності, що встановлено вироком суду, та про застосування визначених законом наслідків їх недійсності, підлягають розгляду адміністративними судами за правилами КАС України. Такі спори пов`язані з реалізацією органами Державної податкової служби України повноважень щодо здійснення податкового контролю, а отже, є публічно-правовими.
У зв`язку з цим ГУДПС повторно звернулося до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до ТОВ «Запальничка» та ПП «Бест-Вей», у якому знову просило суд визнати недійсним договір постачання нафтопродуктів № 42 від 15 вересня 2021 року, укладений між ТОВ «Запальничка» та ПП «Бест-Вей».
Мотивуючи заявлені вимоги, Позивач зазначив, що укладений між ТОВ «Запальничка» та ПП «Бест-Вей» договір постачання нафтопродуктів № 42 від 15 вересня 2021 року не опосередкований реальним виконанням операцій з постачання товару «Бітум нафтовий дорожній в`язкий, модифікований полімером, 4 класу марки БМП 45/80-70», який виготовляється на установці «Marini ModiFait 20».
Крім того, Позивач просив поновити строк на подання позовної заяви, посилаючись на те, що лише після ухвалення Великою Палатою Верховного Суду постанови від 8 травня 2025 року у справі № 420/12471/22 стало остаточно зрозумілим, що спір належить до юрисдикції адміністративних судів. Відтак, на момент первісного звернення до суду об`єктивно існувала юридична невизначеність щодо підвідомчості спору, яка й зумовила пропуск строку звернення до адміністративного суду.
Як установили суди попередніх інстанцій та не заперечується Позивачем, зміст, обґрунтування та прохальна частина позовних заяв у цій справі та у справі № 440/15257/23 свідчать про тотожність спору, оскільки він виник між тими самими сторонами, з того самого предмета та з тих самих підстав.
При цьому ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 9 травня 2024 року провадження в адміністративній справі № 440/15257/23 було закрито.
Згідно з частиною другою статі 239 КАС України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.
Ухвала Полтавського окружного адміністративного суду від 9 травня 2024 року у справі № 440/15257/23, як встановили суди попередніх інстанцій і не заперечується Позивачем, не оскаржувалася ані в апеляційному, ані в касаційному порядку, та, відповідно, набрала законної сили.
Так само Позивач не надає і доказів оскарження в апеляційному порядку ухвали Господарського суду Полтавської області від 10 липня 2025 року, якою було закрито провадження у господарській справі за його позовом.
Обґрунтовуючи касаційну скаргу, Позивач посилався на постанову Великої Палати Верховного Суду від 8 травня 2025 року у справі № 420/12471/22, вважаючи, що зазначеним судовим рішенням підтверджено правомірність звернення контролюючого органу саме до адміністративного суду за належною юрисдикцією у спорах щодо визнання недійсними правочинів, укладених між суб`єктами господарювання. Також Позивач стверджував, що зміна підходів до визначення юрисдикції не може бути перешкодою для реалізації його права на звернення до суду.
Однак наведені доводи не спростовують правильності висновків судів попередніх інстанцій.
Норма пункту 2 частини першої статті 170 КАС України є імперативною та не містить жодних винятків щодо можливості відкриття провадження у справі за наявності такої, що набрала законної сили, ухвали суду про закриття провадження в адміністративній справі у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
Імперативний характер означеної норми виключає можливість її альтернативного застосування або розширеного тлумачення. Суд не наділений повноваженнями ігнорувати чи відступати від прямих процесуальних приписів, навіть у разі подальшої зміни підходів судової практики, якщо на момент подання нового позову вже існує ухвала про закриття провадження у тотожному адміністративному спорі, яка не була оскаржена та набула законної сили.
Навпаки зазначена вище частина друга статті 239 КАС України забороняє повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав у разі закриття провадження у справі. 
Крім того, колегія суддів зазначає, що за обставин цієї справи доводи Позивача щодо зміни юрисдикції спірної категорії справ не мають правового значення, оскільки на момент повторного звернення з позовом вже існувала така, що набрала законної сили, ухвала суду про закриття провадження у тотожному спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, що саме по собі є безумовною підставою для відмови у відкритті провадження. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 8 травня 2025 року у справі № 420/12471/22, на яку покликається Позивач, дійсно сформовані нові підходи до визначення юрисдикції спорів цієї категорії. Водночас вона не скасовує набрання законної сили попередніх ухвал і не змінює процесуальних норм.
Суд також повторно звертає увагу на те, що Позивач не надав доказів оскарження в апеляційному порядку ухвал судів про закриття проваджень за його позовами ані в адміністративному, ані в господарському судочинстві, обравши натомість шлях повторного звернення до суду з ідентичними вимогами, що суперечить засадам процесуальної економії та принципу правової визначеності.
За наведених обставин правильним є висновок судів першої та апеляційної інстанцій про наявність передбачених пунктом 2 частини першої статті 170 КАС України підстав для відмови у відкритті провадження у цій справі.
Суд звертає увагу на те, що застосування норм процесуального права таким чином не є новим та узгоджується з підходами, що навів Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2025 року у справі № 420/17485/25.
3.2. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Частиною першою статті 350 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Керуючись статтями 345, 350, 355, 359 КАС України, Суд
ПОСТАНОВИВ
Касаційну скаргу Головного управління ДПС у Полтавській області залишити без задоволення. 
Ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 15 серпня 2025 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 27 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає. 

Суддя-доповідач: Н.Є. Блажівська
Судді: О.В. Білоус 

І.Л. Желтобрюх