ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 січня 2026 року
м. Київ
справа № 756/9336/23
провадження № 61-3980св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Фаловської І. М.
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Сердюка В. В., Ситнік О. М.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , відповідач - ОСОБА_2 ,	
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета  спору:  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Відкрите акціонерне товариство Банк «БІГ Енергія», Товариство з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гровінг Стейт», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Горобинська Ганна Анатоліївна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гембарська Світлана Іванівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мурська Наталія Василівна,	
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 01 травня 2024 року у складі судді Шролик І. С. та постанову Київського апеляційного суду від 16 січня 2025 року у складі колегії суддів Журби С. О., Писаної Т. О., Приходька К. П., 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Відкрите акціонерне товариство Банк «БІГ Енергія» (далі - ВАТ Банк «БІГ Енергія»), Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» (далі - ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія»), яке змінило назву на Товариство з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» (далі - ТОВ «ВІН ФІНАНС»), Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гровінг Стейт» (далі - ТОВ «Фінансова компанія «Гровінг Стейт»), приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Горобинська Г. А. (далі - приватний нотаріус Київського МНО), приватний нотаріус Київського МНО Гембарська С. І., приватний нотаріус Київського МНО Мурська Н. В., про витребування майна з чужого незаконного володіння.
Позов мотивовано тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 28 травня 2001 року  ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 .
11 жовтня 2006 року між позивачкою та ВАТ Банк «БІГ Енергія» укладено договір іпотеки, згідно з яким на забезпечення кредитного договору від 11 жовтня 2006 року № 11/02-10-2006 в іпотеку передано вказану квартиру.
28 січня 2014 року право вимоги за договором іпотеки було відступлено ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», 20 липня 2016 року - ТОВ «Фінансова компанія «Гровінг Стейт», 21 липня 2016 року - ОСОБА_3 
ОСОБА_3 07 вересня 2016 року за договором купівлі-продажу відчужила квартиру ОСОБА_4 , який 04 жовтня 2016 року продав квартиру ОСОБА_5 , яка, у свою чергу, 10 грудня 2021 року відчужила її ОСОБА_2 .
Позивачка вважала, що правочини щодо відступлення права вимоги за договором іпотеки та продажу спірної квартири вчинені всупереч статтям 35, 38 Закону України «Про іпотеку», пункту 6 договору іпотеки. Зареєстрованим іпотекодержателем був ВАТ Банк «БІГ Енергія», всі наступні кредитори не здійснювали державну реєстрацію зміни іпотекодержателя, що суперечить статтям 210, 512, 514 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). 
Останнім кредитором за кредитним договором є ОСОБА_3 , яка усупереч частині першій статті 35 Закону України «Про іпотеку» не надсилала позивачу жодної письмової вимоги про усунення порушень. 
Приватний нотаріус Київського МНО Гембарська С. І. прийняла рішення про реєстрацію права власності за ОСОБА_4 за відсутності письмового повідомлення про усунення порушень за кредитним та іпотечним договорами, що суперечить вимогам Закону України «Про іпотеку».
Також позивачка зазначала, що ОСОБА_3 здійснила відчуження іпотечного майна, яке на день продажу 07 вересня 2016 року перебувало під арештом у межах виконавчого провадження № НОМЕР_1, а постанову про зняття арешту було прийнято лише 02 лютого 2017 року.
Позивач не знала про відчуження спірної квартири ОСОБА_5 відповідачу ОСОБА_2 , тому вважала, що квартира вибула поза її волею.
На підставі викладеного ОСОБА_1 просила суд витребувати у ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 та стягнути судові витрати.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
Оболонський районний суд міста Києва рішенням від 01 травня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачка не довела належними та допустимими доказами того, що майно вибуло з її володіння із порушенням норм діючого законодавства, а тому підстав для витребування цього майна у добросовісного набувача немає. 
Суд першої інстанції зазначив, що позивачка добровільно уклала договір іпотеки, могла передбачити можливість відчуження спірного майна у разі неналежного виконання кредитних зобов`язань, а тому безпідставними є доводи про те, що іпотечне майно вибуло з власності позивачки поза її волею.
Оболонський районний суд міста Києва додатковим рішенням від 24 травня 2024 року стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову професійну допомогу в розмірі 3 000,00 грн.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку.
Київський апеляційний суд постановою від 16 січня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення. Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 01 травня 2024 року залишив без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначив про відсутність правових підстав для задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 . 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у березні 2025 року, ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Як на підставу касаційного оскарження судових рішень позивач посилається на:
пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду України від 13 квітня 2015 року у справі № 6-59цс15, від 02 вересня 2015 року у справі № 6-667цс15, постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11, від 30 червня 2020 року у справі № 264/5957/17, від 10 листопада 2020 року у справі № 638/22396/14-ц, від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18, від 08 червня 2021 року у справі № 346/1305/19, від 26 жовтня 2022 року у справі № 201/13239/15-ц, від 08 листопада 2023 року у справі № 206/4841/20, від 13 березня 2024 року у справі № 201/15228/17, постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 127/8068/16-ц, від 05 вересня 2022 року у справі № 1519/2-5034/11, від 14 червня 2023 року у справі № 308/10650/19;
пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України (судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу), а саме вказує, що суд установив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини третьої статті 411 ЦПК України).
Касаційну скаргу мотивовано тим, що: 
ТОВ «Гровінг Стейт» станом на 21 липня 2016 року не було позбавлено ліцензії та не перебувало у процедурі ліквідації, тому не мало правових підстав відступати фізичній особі ОСОБА_3 право вимоги за іпотечним договором; 
ОСОБА_3 не набула права здійснювати фінансові операції стосовно боржника ОСОБА_1 , оскільки вона набула лише право вимагати виконання зобов`язань за кредитним договором;
на час продажу ОСОБА_3 квартири вона перебувала під арештом у межах виконавчого провадження; 
у наданих приватним нотаріусом Київського МНО Гембарською С. І. документах відсутня експрес-накладна від 22 липня 2016 року, відправником якої є ОСОБА_6 , отримувачем - ОСОБА_1 та яка була долучена позивачем, а також відсутній висновок та звіт про оцінку майна;
відсутність оцінки предмета іпотеки на момент переходу прав власності, навіть за наявності правових підстав такого переходу на нерухоме майно іпотекодавця, є фактом порушення проведення державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем, тому у ОСОБА_3 не виникало правових підстав для проведення державної реєстрації приватним нотаріусом Гембарською С. І. щодо переходу прав власності на спірну квартиру;
суд першої інстанції безпідставно не прийняв як належний та допустимий доказ висновок почеркознавчої експертизи від 12 грудня 2019 року, виготовлений ТОВ «Київський експертно-дослідний центр» за заявою ОСОБА_1 , відповідно до якого підпис від імені ОСОБА_1 , який розташований в технічній копії експрес-накладної, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою;
позивачка не погоджувала жодних застережень під час укладення іпотечного договору, оскільки іпотечний договір та статті 37, 38 Закону України «Про іпотеку» станом на 11 жовтня 2006 року не містили відповідної норми;
відповідач та треті особи пов`язані між собою спільними інтересами, тривалий час здійснюють діяльність з викупу на прилюдних торгах майна за заниженими цінами, що беззаперечно свідчить про недобросовісність ОСОБА_2 .
Доводи інших учасників справи
У квітні 2025 року від  ОСОБА_2 на адресу Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому викладено заперечення на доводи касаційної скарги, які відповідач вважає необґрунтованими та безпідставними, просить відмовити в її задоволенні.
Також у квітні 2025 року ТОВ «ВІН ФІНАНС», яке є правонаступником ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», надіслало на адресу Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить у задоволенні касаційної скарги відмовити, а судові рішення - залишити без змін.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що квартиру АДРЕСА_1 передано в іпотеку ОСОБА_1 на підставі договору іпотеки ВАТ Банк «БІГ Енергія» від 11 жовтня 2006 року на забезпечення виконання умов кредитного договору від 11 жовтня 2006 року № 11/02-10-2006, укладеного між ОСОБА_1 та банком.
28 січня 2014 року ВАТ Банк «БІГ Енергія» право вимоги за договором іпотеки відступило ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» на підставі договору про відступлення прав від 11 жовтня 2006 року.
20 липня 2016 року ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» на підставі договору про відступлення прав, зареєстрованого в реєстрі за № 595, право вимоги за договором іпотеки відступило ТОВ «Фінансова компанія «Гровінг Стейт».
21 липня 2016 року між ТОВ «Фінансова компанія «Гровінг Стейт» та ОСОБА_3 укладено договір відступлення права вимоги за договором іпотеки, реєстровий № 604, який посвідчено приватним нотаріусом Київського МНО Гембарською С. І. 
Згідно із договором купівлі-продажу від 07 вересня 2016 року ОСОБА_3 продала ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 . У пункті 1.3 договору купівлі-продажу зазначено, що право продажу у продавця ОСОБА_3 виникло у зв`язку з порушенням ОСОБА_1 умов кредитного договору від 11 жовтня 2006 року № 11/02-10-2006, укладеного між ВАТ Банк «БІГ Енергія» та ОСОБА_1 , а також усіх договорів про внесення змін та доповнень до цього кредитного договору, право вимоги за яким набуте продавцем на підставі договору відступлення прав вимоги за договором іпотеки, посвідченим 21 липня 2016 року приватним нотаріусом Київського МНО Гембарською С. І. за реєстровим № 604, а також на підставі положень статті 38 Закону України «Про нотаріат», у тому числі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься у пункті 6.1.2 договору іпотеки.
04 жовтня 2016 року ОСОБА_4 продав спірну квартиру ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого в реєстрі за № 815.
Оболонський районний суд міста Києва рішенням від 15 квітня 2019 року у справі № 756/5322/18 відмовив у позові ОСОБА_1 до ВАТ Банк «БІГ Енергія», ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: приватний нотаріус Київського МНО Горобинська Г. А., ТОВ «Фінансова компанія «Гровінг Стейт», ОСОБА_3 , про визнання недійсним договору відступлення прав вимоги та витребування квартири. 
Оболонський районний суд міста Києва рішенням від 22 вересня 2023 року у справі № 756/6292/19 відмовив у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: ВАТ Банк «БІГ Енергія», ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», приватний нотаріус Київського МНО Горобинська Г. А., ТОВ «Фінансова компанія «Гровінг Стейт», приватний нотаріус Київського МНО Гембарська С. І., про визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування квартири. 
У судовому засіданні суд першої інстанції досліджував документи, які мають значення для справи, що переглядається, які містилися у матеріалах справи № 756/14262/16 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, а також справи № 756/6292/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: ВАТ Банк «БІГ Енергія», ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», приватний нотаріус Київського МНО Горобинська Г. А., ТОВ «Фінансова компанія «Гровінг Стейт», приватний нотаріус Київського МНО Гембарська С. І., про визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування квартири.
Зокрема, у свідоцтві приватного нотаріуса Гембарської С. І. від 07 вересня 2016 року зазначено, що 22 липня 2016 року вона передала ОСОБА_1 заяву ОСОБА_3 про повернення боргу, яка містила вимогу до ОСОБА_1 про повернення суми боргу в розмірі 644 101,91 грн протягом тридцяти днів з моменту отримання цієї вимоги, а у випадку неповернення суми боргу ОСОБА_3 зазначала про захист своїх прав шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в будь-який спосіб, передбачений чинним законодавством України та договором іпотеки. 
Згідно з експрес-накладною № 59000164735173 ТОВ «Нова пошта» (послуга «Доставка особисто в руки») заяву про повернення боргу ОСОБА_1 отримала 27 липня 2016 року. Відправником вказано ОСОБА_6 , отримувача - ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_2 . Також міститься примітка «документи», у графі «представник одержувача» зазначено дату 27 липня 2016 року. 
Відповідно до довідки за формою № 3 з місця проживання про склад сім`ї та прописки від 26 серпня 2016 року у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Згідно з висновком почеркознавчої експертизи від 12 грудня 2019 року № 14860, виготовленим ТОВ «Київський експертно-дослідний центр» за заявою ОСОБА_1 по технічній копії експрес-накладної ТОВ «Нова пошта» від 22 липня 2016 року № 59000164735173, підпис від імені ОСОБА_1 , який розташований в технічній копії експрес-накладної, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
У частині першій статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду відповідають.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Обов`язком суду під час розгляду справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Під час визначення меж судового розгляду визначальними для суду є фактичні підстави позову, наведені у поданій позивачем позовній заяві. При цьому суд у його процесуальній діяльності не обмежується визначеними позивачем правовими підставами позову, оскільки саме суд, керуючись принципом jura novit curia (суд знає закони), зобов`язаний здійснити правову кваліфікацію обставин справи під час вирішення спору (постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15, від 27 листопада 2024 року у справі № 204/8017/17).
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалась на порушення порядку звернення стягнення у позасудовому порядку на належну їй квартиру  АДРЕСА_1 , передану в іпотеку ВАТ Банк «БІГ Енергія» за іпотечним договором від 11 жовтня 2006 року на забезпечення виконання кредитного договору від 11 жовтня 2006 року № 11/02?10?2006, укладеного між нею та банком.
Вважала, що спірна квартира вибула з її володіння за низкою правочинів з відступлення права вимоги за іпотечним договором та правочинів купівлі-продажу, які були вчинені всупереч статтям 35, 38 Закону України «Про іпотеку», а саме, що ОСОБА_3 як іпотекодержатель не надсилала їй як іпотекодавцю повідомлення про усунення порушень, приватний нотаріус Гембарська С. І. прийняла рішення про реєстрацію права власності за ОСОБА_4 за відсутності повідомлення про усунення порушень за іпотечним договором, ОСОБА_3 відчужила спірну квартиру за наявності арешту, накладеного в межах виконавчого провадження. 
Кредитні правовідносини за своєю правовою природою є договірними цивільними відносинами, на них повною мірою поширюються вимоги цивільного законодавства, зокрема приписи про неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, а також принципи свободи договору, судового захисту цивільного права та інтересу, справедливості, добросовісності та розумності, передбачені статтею 3 ЦК України.
Зазначені приписи вимагають від учасників правовідносин діяти не тільки відповідно до законодавства, а й у необхідних випадках за аналогією права (стаття 8 ЦК України), за звичаями ділового обороту (стаття 7 ЦК України); добросовісно, при здійсненні своїх прав утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб; не допускати дії з наміром завдати шкоди іншій особі, а також дій, що є зловживанням правом в інших формах; при здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства тощо (стаття 13 ЦК України). Водночас особа не може бути примушена до дій, що не є обов`язковими для неї, або дій, що знаходяться поза межами актів цивільного законодавства або договору. Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (стаття 14 ЦК України).
Зазначені правила чинного цивільного законодавства, які містять принципи регулювання цивільних правовідносин, спрямовують учасників цивільного обороту діяти добросовісно, відповідно до законодавства та договору, намагаючись використовувати свої права до того ступеня, щоб не порушити права іншої особи.
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 цього Кодексу договір є обов`язковим для виконання сторонами (частина перша статті 625 ЦК України).
За змістом частини першої статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.
Можливість і порядок звернення стягнення на предмет іпотеки передбачені, зокрема, у Законі України «Про іпотеку» (тут і далі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
У частині першій статті 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.
Відповідно до статей 12, 33 Закону України «Про іпотеку» одним із способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки.
У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, передбачених статтею 12 вказаного Закону.
Відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
Згідно з частиною першою та абзацом третім частини третьої статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.
Відповідно до частин першої, п`ятої, дев`ятої, десятої статті 38 Закону України «Про іпотеку», якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. 
Дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця.
Іпотекодавець і боржник, якщо він є відмінним від іпотекодавця, мають право виконати основне зобов`язання протягом тридцятиденного строку, вказаного в частині першій цієї статті, згідно з умовами та з наслідками, встановленими статтею 42 цього Закону. 
Договір купівлі-продажу предмета іпотеки, укладений відповідно до цієї статті, є правовою підставою для реєстрації права власності покупця на нерухоме майно, що було предметом іпотеки.
Тобто законодавством і на момент укладення іпотечного договору, й на момент звернення стягнення на предмет іпотеки передбачався спосіб задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки як шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса (у примусовому порядку), так і шляхом позасудового (добровільного) врегулювання згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, зокрема, шляхом продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки. 
Аналогічні правові висновки стосовно оцінки наявності застереження в іпотечному договорі як договорі про задоволення вимог іпотекодержателя викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18, від 26 липня 2023 року у справі № 759/5454/19 та у постановах Верховного Суду від 09 червня 2021 року у справі № 750/10129/18, від 19 червня 2024 року у справі № 761/14019/19, від 30 липня 2024 року у справі № 754/17295/20.
Суди встановили, що 11 жовтня 2006 року між ОСОБА_1 і ВАТ Банк «БІГ Енергія» укладено договір іпотеки № 11/02-10-2006, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 . 
Установлено, що позичальник ОСОБА_1 свої кредитні зобов`язання перед банком не виконала, борг не сплатила.
Відповідно до пункту 4.1 договору іпотеки іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем своїх зобов`язань за кредитним договором, цим договором, а також з підстав, встановлених статтею 12 Закону України «Про іпотеку».
У пункті 4.2 договору іпотеки зазначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі виконавчого напису нотаріуса, рішення суду або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до пункту 6.1 цього договору. 
Згідно з пунктом 6.1 договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено шляхом:
переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»;
продажу предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку».
Відповідно до пункту 9.3 договору іпотеки всі повідомлення між сторонами договору здійснюються шляхом направлення листів (вимог, повідомлень) або телеграм, які вважаються належно відправленими та отриманими (врученими) у разі їх направлення за адресами сторін, вказаними в цьому договорі. У разі зміни протягом дії цього договору адреси сторін і отримання іншою стороною про це повідомлення, листи або телеграми направляються за новою адресою.
У договорі іпотеки від 11 жовтня 2006 року, договорі про внесення змін до договору іпотеки від 14 жовтня 2008 року адресою іпотекодавця ОСОБА_1 зазначено: АДРЕСА_2 . 
Отже, як за положеннями Закону України «Про іпотеку», так і за змістом іпотечного договору правовою підставою для звернення стягнення на предметом іпотеки є не лише окремий договір про задоволення вимог іпотекодержателя, але й відповідне застереження в іпотечному договорі, що спростовує відповідні доводи заявниці стосовно непогодження нею права іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку, зокрема у спосіб, передбачений статтею 38 Закону України «Про іпотеку».
Умови договору іпотеки та вимоги частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» пов`язують можливість задоволення вимог кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки з дотриманням іпотекодержателем процедури належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання.
Належним слід вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. Якщо такий порядок договором не визначений, відповідно до звичаїв ділового обороту належне направлення вимоги може здійснюватися засобами поштового зв`язку чи кур`єрської служби, які дають змогу встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення, наприклад, цінним листом з описом вкладеного відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270.
У разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем у загальному порядку.
За відсутності такого належного надсилання вимоги відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець не набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.
При цьому метою повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця та інших осіб є доведення до відома останніх наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Тому іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання.
В іншому випадку іпотекодержатель не набуває права звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, зокрема не вправі відчужувати предмет іпотеки іншій особі. За таких умов предмет іпотеки, придбаний іншою особою за договором з іпотекодержателем, є майном, придбаним в особи, яка не мала права його відчужувати. При цьому добросовісна особа, яка придбаває майно в особи, яка не є його власником, має пересвідчитися у наявності в останньої права розпоряджатися чужим майном.
Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17. 
Позивачка заперечувала належне повідомлення її про намір  ОСОБА_3 як іпотекодержателя продати передану в іпотеку квартиру будь-якій особі-покупцю. 
Верховний Суд наголошує, що за правилами статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суди встановили, що на виконання вимог статті 35 Закону України «Про іпотеку» приватний нотаріус надіслала письмову вимогу ОСОБА_3 про усунення порушення ОСОБА_1 за адресою, яка зазначена у договорі іпотеки від 11 жовтня 2006 року та договорі про внесення змін до договору іпотеки від 14 жовтня 2008 року: АДРЕСА_2 , яку остання отримала 27 липня 2016 року, що підтверджується експрес-накладною ТОВ «Нова пошта» № 59000164735173 (послуга «Доставка особисто в руки»). 
Отже, іпотекодержатель, який з дотриманням умов іпотечного договору з подальшими змінами направив вимогу, передбачену частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку», за місцезнаходженням іпотекодавця, зазначеним у цьому договорі, мав право на звернення стягнення на предмет іпотеки, за умови дотримання ним інших вимог встановленого законом порядку звернення стягнення на предмет іпотеки.
Враховуючи положення пункту 9.3 іпотечного договору, відповідно до якого всі повідомлення між сторонами договору здійснюються шляхом направлення листів (вимог, повідомлень) або телеграм, які вважаються належно відправленими та отриманими (врученими) у разі їх направлення за адресами сторін, вказаними в цьому договорі, колегія суддів погоджується з висновками судів про належне сповіщення ОСОБА_1 про вимогу щодо виконання основного зобов`язання з метою недопущення звернення стягнення на належне їй майно, зокрема шляхом продажу предмета іпотеки.
З огляду на викладені обставини суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильних висновків, що ОСОБА_3 , яка звернула стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу за договором купівлі-продажу від 07 вересня 2016 року, дотрималась вимог статей 35, 38 Закону України «Про іпотеку» під час звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку на підставі іпотечного договору, а позивачка цього не спростувала, тому доводи касаційної скарги в цій частині є безпідставними.
Посилання у касаційній скарзі на те, що у весняно-літній період року позивачка проживала за межами міста, що унеможливило отримання нею вимоги про усунення порушення з попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки, не спростовує висновків судів, оскільки матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що іпотекодавець ОСОБА_1 повідомляла кредитора про зміну адреси, вказаної в іпотечному договорі та договорі про внесення змін до договору іпотеки. 
Крім того, суди встановили, що ОСОБА_1 отримала вимогу щодо наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки, що, як зазначено вище, підтверджується експрес-накладною служби поштового зв`язку, в якій міститься підпис про отримання.
Доводи позивачки про те, що вона особисто не отримувала вимогу іпотекодержателя про усунення порушення, посилаючись на висновок почеркознавчої експертизи від 12 грудня 2019 року № 14860, складений ТОВ «Київський експертно-дослідний центр», відповідно до якого підпис у технічній копії експрес-накладної від 22 липня 2016 року № 59000164735173 виконаний не ОСОБА_1 , були належно оцінені судами у сукупності з іншими наявними у справі доказами, які не спростовують їх висновків у цій частині.
У цьому контексті колегія суддів зазначає, що за змістом пункту 3.5 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5, коли об`єкт дослідження не може бути представлений експертові, експертиза може проводитись за фотознімками та іншими копіями об`єкта (крім об`єктів почеркознавчих досліджень).
Водночас сама заявниця у касаційній скарзі зазначає, що почеркознавча експертиза була виконана на підставі технічної копії експрес-накладної, оригінал якої експерту не надавався.
На підставі встановлених обставин справи і оцінки доказів у їх сукупності, зокрема й досліджених документів у справах № № 756/14262/16, 756/6292/19, обґрунтованими є висновки судів, що висновок експерта, наданий позивачкою, не спроможний спростувати презумпцію належного повідомлення іпотекодавця про необхідність усунення порушень основного зобов`язання.
Отже, не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про те, що суди не надали оцінки зазначеному висновку почеркознавчої експертизи.
З урахуванням наведеного Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність підстав для витребування спірної квартири у відповідача, оскільки не встановлено обставин її незаконного вибуття з володіння ОСОБА_1 .
Позивачка, добровільно уклавши договір іпотеки, не надавши належних та допустимих доказів сплати заборгованості за кредитом, могла передбачити можливість відчуження спірного майна у разі неналежного виконання договірних зобов`язань, а тому не можна вважати, що іпотечне майно вибуло з власності іпотекодавця поза її волею. 
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що на час продажу ОСОБА_3 спірної квартири ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу від 07 вересня 2016 року, останній не набув її у власність, оскільки квартира перебувала під арештом у межах виконавчого провадження, з огляду на таке.
З матеріалів справи убачається, що на виконанні в Оболонському районному відділі державної виконавчої служби перебувало виконавче провадження № НОМЕР_1 з виконання виконавчого напису нотаріуса, вчиненого приватним нотаріусом Київського МНО Щадко О. І. 16 грудня 2010 року, про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 з метою задоволення вимог кредитора ВАТ Банк «БІГ Енергія», у межах якого накладено арешт на зазначене майно.
З інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно суди встановили, що станом на 20 липня 2026 року, 21 липня 2016 року та 04 жовтня 2016 року відсутнє будь-яке інше зареєстроване обтяження, крім іпотечного обтяження.
У постанові від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що наявність зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки обтяжень, інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем, чи після вказаної дати. Законодавче обмеження в оформленні права власності на обтяжене нерухоме майно власне було спрямоване на унеможливлення порушення прав обтяжувача та виникнення суперечностей між записами у державному реєстрі.
Отже, накладений арешт у виконавчому провадженні не перешкоджав відчуженню іпотечного майна, оскільки був накладений в інтересах стягувача, яким на той час був іпотекодержатель ВАТ Банк «БІГ Енергія» за спірним іпотечним договором.
Доводи касаційної скарги щодо необґрунтованого відхилення судами аргументів позивачки як підстав позову, наведених у судових дебатах, про те, що відступлення прав вимоги від ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» відбулося до фізичної особи ОСОБА_3 , що суперечить вимогам законодавства, а також щодо відсутності оцінки предмета іпотеки на час його продажу, колегія суддів відхиляє, оскільки зазначені обставини не були визначені позивачкою підставами позову та не досліджувались під час розгляду справи. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції (частина друга статті 400 ЦПК України).
Верховний Суд у своїх постановах послідовно зазначає, що правильне встановлення підстави позову визначає межі доказування, є гарантією прав відповідача на захист проти позову. Підставою позову може бути як один, так і декілька юридичних фактів матеріально-правового характеру. Фактичні підстави позову суд не має права змінювати з власної ініціативи з огляду на завдання та основні засади цивільного судочинства та принцип диспозитивності. Тобто суд має вирішувати спір лише у межах предмета та підстав позову, що самостійно визначаються позивачем у позовній заяві, та не може виходити за межі визначених предмета та підстав позову (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19).
З позовної заяви (т. 1, а. с. 1-7) убачається, що позивачка не обґрунтовувала позовну заяву доводами про те, що спірне майно реалізовано без його оцінки та що відступлення прав вимоги від ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» здійснено до фізичної особи з порушенням вимог чинного законодавства, колегія суддів не перевіряє правомірність звернення стягнення в цій частині, а тому відповідні доводи касаційної скарги є безпідставними.
У цьому контексті безпідставними є доводи касаційної скарги щодо неврахування апеляційним судом висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі № 201/15228/18, про те, що ненадання (відсутність) оцінки предмета іпотеки на момент переходу права власності доводить факт порушення проведення державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем. У цій справі Велика Палата Верховного Суду зазначила, що апеляційний суд задовольнив позовні вимоги про визнання протиправними та скасування рішень про державну реєстрацію права власності як з підстави того, що АТ «КБ «Приватбанк» не надало державному реєстратору доказів отримання іпотекодавцем повідомлення про намір звернути стягнення на предмет іпотеки, тобто з підстави, визначеної у позовній заяві, так і з підстави ненадання реєстратору доказів проведення оцінки нерухомого майна, що не було підставою позову, що є порушенням норм процесуального права.
Водночас у справі, що переглядається, суд апеляційної інстанції дотримався вимог процесуального законодавства щодо меж розгляду справи, передбачених статтею 367 ЦПК України, відповідно, не підтвердилися доводи касаційної скарги в цій частині.
Суди виконали вимоги статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів і статті 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості судових рішень, повно і всебічно дослідили і оцінили докази та встановили обставини у справі, правильно застосували норми матеріального права до спірних правовідносин.
Посилання заявниці на висновки, викладені у постановах Верховного Судувід 30 червня 2020 року у справі № 264/5957/17, від 10 листопада 2020 року у справі № 638/22396/14-ц, від 08 червня 2021 року у справі № 346/1305/19, від 26 жовтня 2022 року у справі № 201/13239/15-ц, від 13 березня 2024 року у справі № 201/15228/17, постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 127/8068/16-ц, від 05 вересня 2022 року у справі № 1519/2-5034/11, від 14 червня 2023 року у справі № 308/10650/19, щодо набуття іпотекодержателем права на позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки виключно у разі дотримання процедури належного надсилання та отримання іпотекодавцем вимоги про усунення порушення зобов`язання, не свідчить про неправильне застосування апеляційним судом норм статей 35, 36, 38 Закону України «Про іпотеку».
У постановах від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11, від 08 листопада 2023 року у справі № 206/4841/20 Велика Палата Верховного Суду виклала висновки за інших фактичних обставин, оскільки у цих справах суди встановили, що на момент відступлення банками права вимоги за кредитними договорами строк дії останніх закінчився, при цьому банки не перебували у стані припинення. Тому вказані висновки не є застосовними у справі, що переглядається.
Верховний Суд відхиляє доводи заявниці з посиланням на наведені у касаційній скарзі висновки Верховного Суду щодо того, що договір від 21 липня 2016 року, укладений між ТОВ «Фінансова компанія «Гровінг Стейт» і ОСОБА_3 , є нікчемним, оскільки такий договір є оспорюваним та в судовому порядку може вирішуватися питання про його недійсність, водночас такої позовної вимоги заявниця у цій справі не заявляла.
Висновок, сформульований у постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (у якій Велика Палата Верховного Суду конкретизувала висновок, викладений у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11), про те, що відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами є можливим не тільки на користь фінансових установ за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації, не має правового значення для справи, що переглядається, оскільки такі підстави позову суди не перевіряли.
Крім того, Верховний Суд зауважує, що відповідно до висновків, сформульованих у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17 за подібних правовідносин, невиконання вимог статті 38 Закону України «Про іпотеку» щодо повідомлення іпотекодавця про конкретний спосіб задоволення вимог іпотекодержателя шляхом укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки з будь-якою особою-покупцем не має наслідком настання нікчемності такого правочину та не є підставою для визнання такого договору недійсним (за умови дотримання інших вимог закону щодо такого виду правочину) у разі дотримання іпотекодержателем вимог статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання, однак може бути підставою для відшкодування іпотекодавцю завданих збитків.
Посилання заявниці на те, що ОСОБА_2 не є добросовісним набувачем, є неспроможними, оскільки підстав для витребування спірного майна на користь позивачки суди не встановили.
Доводи позивачки про те, що у матеріалах справи відсутній протокол судового засідання від 28 вересня 2023 року, відхиляється колегією суддів, оскільки секретар судового засідання склав довідку про те, що розгляд справи, призначеної на цю дату, знято з розгляду у зв`язку тимчасовою непрацездатністю судді Шролик І. С.
Доводи касаційної скарги про неправомірне, на її думку, виселення позивачки з іпотечної квартири не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки не були предметом розгляду цієї справи. 
Інші доводи касаційної скарги, зокрема про наявність кримінального провадження, в якому позивачку визнано потерпілою, висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не допускається.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявниці та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів, Верховний Суд керується тим, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають під час кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а інші доводи, викладені в касаційній скарзі, висновків судів не спростовують.
Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховний Суд не встановив.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Крім того, оскільки Верховний Суд, відкриваючи касаційне провадження, відстрочив ОСОБА_1 сплату судового збору до закінчення касаційного розгляду справи, тому заявниці необхідно сплатити судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 2 831,90 грн, який має бути перерахований або внесений за такими реквізитами:
отримувач коштів: ГУК у м. Києві/Печерс. р-н/22030102,
код отримувача (код за ЄДРПОУ): 37993783,
банк отримувача: Казначейство України (ЕАП),
номер рахунку отримувача (стандарт IBAN): UA288999980313151207000026007,
код класифікації доходів бюджету: 22030102,
найменування податку, збору, платежу: Судовий збір (Верховний Суд, 055).
У графі «Призначення платежу» необхідно вказати:
101 22030102 (код класифікації доходів) ___________ реєстраційний номер облікової картки платника податків фізичної особи; судовий збір за позовом ОСОБА_1 , Касаційний цивільний суд, справа № 756/9336/23.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З наведених підстав, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Керуючись статтями 400, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 01 травня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 січня 2025 року залишити без змін. 
Стягнути з ОСОБА_1 судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 2 831 (дві тисячі вісімсот тридцять одна) гривня 90 (дев`яносто) копійок.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий І. М. Фаловська
Судді В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
В. В. Сердюк
О. М. Ситнік