ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2026 року 
м. Київ

справа № 705/3926/23
провадження № 61-9148св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - Відділ державної виконавчої служби у м. Умані Уманського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), 

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 17 жовтня 2024 року, ухвалене у складі судді Піньковського Р. В., та постанову Черкаського апеляційного суду від 01 травня 2025 року, ухвалену у складі колегії суддів: Василенко Л. І., Карпенко О. В., Новікова О. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Відділу державної виконавчої служби у м. Умані Уманського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - ВДВС у м. Умані) про відшкодування майнової та моральної шкоди.

Позовну заяву  ОСОБА_1 мотивував тим, що посадовими особами ДВС у м. Черкаси протягом 17 років не виконується судове рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 23 березня 2007 року.
Указував, що на підставі його заяви у червні 2007 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-275/2007, виданого 29 червня 2007 року Уманським міськрайонним судом Черкаської області, яке у грудні 2014 року закрито, а йому повернуто виконавчий документ та роз`яснено, що він має подати нову заяву, на підставі якої буде відкрито нове виконавче провадження. Після повторного пред`явлення виконавчого листа до виконання державний виконавець 27 січня 2015 року виніс постанову про відкриття виконавчого провадження. Виконавчі дії проводилося протягом 9 років. Станом на 2023 рік відділ ДВС стягнув на його користь усього 20 323,21 грн, залишок боргу у вказаному виконавчому провадженні склав 472 825,66 грн.
Указував, що 29 жовтня 2020 року державний виконавець Рибак Л. В., дізнавшись, що він подає скаргу про визнання її дій неправомірними та відшкодування шкоди, знову винесла постанову про повернення виконавчого документу стягувачу. Після чого позивач подав скаргу до суду, в якій оскаржив дії/бездіяльність відділу ДВС щодо повернення виконавчого листа № 2-275-2007, виданого 29 травня 2007 року Уманським міськрайонним судом Черкаської області стягувачу.

Постановою Верховного Суду від 25 січня 2023 року постанову Черкаського апеляційного суду від 23 серпня 2022 року у частині вирішення вимог його скарги про скасування постанови державного виконавця щодо повернення виконавчого документа стягувачу, визнання дій та бездіяльності неправомірними, зобов`язання вчинити певні дії скасовано, а справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Верховний Суд зазначив, що головним державним виконавцем відділу ДВС в Уманському районі ЦМУМЮ (м. Київ) Рибак Л. В. та керівником цього відділу Кольцовою О. В., під час виконання рішення Уманського міськрайонного суду від 2007 року у справі № 2-275-07, не виконано своїх обов`язків, передбачених частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і у повному обсязі вчиняти виконавчі дії. 
Позивач указував, що станом на час звернення до суду з цим позовом, зокрема, не повернуто борг боржником, неправомірного повернуто державним виконавцем виконавчий документ стягувачу, хоча для виконання рішення суду та повернення боргу були всі підстави, про що вказано Верховним Судом та судом апеляційної інстанції. Визнано дії та бездіяльність посадових осіб неправомірними, скасовано постанову державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачу та зобов`язано виконати ухвалу суду відповідно до Закону.

Позивач стверджував, що характер порушень державного виконавця Рибак Л. В., керівника відділу Кузнецової О. В., їх обсяг та тривалість, призвели до порушення його майнових прав на суму у розмірі 472 825,66 грн, а стягнення цих коштів покладається саме на ДВС, тому підлягає стягненню з держави.

Тривале провадження дає підстави для відшкодування моральної шкоди, яка полягала у перенесених душевних і моральних стражданнях, нервових стресах та погіршенні самопочуття. Позивач розрахував моральну шкоду відповідно до розумності та справедливості. Тривале невиконання рішення суду призвело до ушкодження його здоров`я, він став інвалідом другої групи. Йому завдано душевного болю та страждання, у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього вищевказаними службовими особами та, відповідно, грубого характеру правопорушення.
Уважав за необхідне проводити розрахунок з травня 2007 року до травня 2020 року, тобто за 16 років (192 місяці) х 6 700,00 грн (розмір мінімальної заробітної плати з 01 січня 2023 року) = 1 286 400,00 грн, яку позивач зменшив і це становило 643 200,00 грн моральної шкоди, яка підлягала стягненню з відповідача.

Позивач зауважив, що за час прострочення виконання грошового зобов`язання на його користь слід стягнути інфляційне збільшення у розмірі 2 455 870,78 грн, три проценти річних від простроченої суми - 211 166 грн, пеню - 1 920 673,43 грн.

Крім того, позивач посилався на факт умисної бездіяльності відповідачів, а саме невиконання судового рішення після того, як, починаючи з 06 листопада 2012 року він усно та листами від 20 січня 2015 року, 07 грудня 2015 року повідомляв начальника відділу Кольцову О. В. про рішення Господарського суду Черкаської області від 16 лютого 2011 року, яким з Уманської міської ради стягнуто на користь ОСОБА_2 суму у розмірі 135 128,47 грн. на що лише отримав відповідь про те, що за цим судовим рішенням кошти до ДВС та Уманського Управління державної казначейської служби України не надходили, виплати та інші дії не проводились.
Однак, у січні 2020 року лист його повідомлено, що 21 липня 2016 року платіжними дорученнями через казначейство, на підставі наказу господарського суду від 23 лютого 2016 року, фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 сплачено суму у розмірі 135 128,47 грн 

Вважає, що практично з 06 листопада 2012 року до 21 липня 2016 року, тобто чотири роки, начальник Кольцова О. В. та головний державний виконавець Рибак Л. В. умисно, не реагуючи на його листи-клопотання, своєю умисною бездіяльністю як орган державної влади при здійсненні своїх повноважень, завдали йому шкоди у розмірі 135 128,47 грн.

Як факт бездіяльності та нанесення збитків з невиконання рішення суду, позивач посилається на те, що державний виконавець Сич Н. І. у 2007 році наклала арешт на майно ковбасного цеху у прибудовах помешкання боржника за підписом боржника, понятих, про що доведено до відома Кольцовій О. В. та Рибак Л. В. , а до державного реєстру внесено обмеження, але з 2015 році відповідачі заперечували наявність цеху.

Керівництво відділу та державний виконавець систематично умисно не виконувало рішення суду, перешкоджало його виконанню та підривало авторитет самого судового рішення та суду. 

ОСОБА_1 просив суд: стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейства рахунку Державної казначейської служби України на його користь: майнову шкоду у розмірі 472 825,66 грн, як суму присуджену Уманським міськрайонним судом відповідно до виконавчого листа 2-275/07, виданого 29 травня 2007 року; 643 200,00 грн (немайнової) моральної шкоди; інфляційні збільшення - індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 2 455 870,78 грн; три відсотки річних від простроченої суми у розмірі 211 166,00 грн; пеню - 1 920 673,43 грн; а всього 5 703 735,87 грн за бездіяльність та неправомірні дії начальника ВДВС 
в Уманському районні Черкаської області ЦМУМЮ (м. Київ) Кольцової О. В. та головного державного виконавця Рибак Л. В. як майнову і моральну шкоду та грошову компенсацію за тривалість виконання рішення суду.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції 

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 17 жовтня 
2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ВДВС у м. Умані про відшкодування майнової та моральної (немайнової) шкоди, заподіяної посадовими особами ВДВС Кольцовою О. В. та Рибак Л. В. , відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що наведені позивачем у позовній заяві обставини не свідчать про невиконання відповідачами своїх посадових обов`язків та бездіяльності щодо здійснення примусового виконання рішення суду.

Позивач не надав суду доказів, які б підтверджували позовні вимоги, ним не доведено протиправної поведінки органів державної влади та причинного зв`язку між такою поведінкою і заподіяною шкодою. Доводи позивача про заподіяння йому шкоди є безпідставними та необґрунтованими.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 

Постановою Черкаського апеляційного суду від 01 травня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 17 жовтня 
2024 року скасовано в частині відмови у відшкодуванні моральної шкоди.
Ухвалено в цій частині нове рішення, яким стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 10 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.
В іншій частині рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області 
від 17 жовтня 2024 року залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову про відшкодування майнової шкоди, суд апеляційної інстанції погодився з висновками про те, що позивач не довів позовні вимоги в цій частині, тому відсутні правові підстави для покладення на Державу Україна обов`язку сплатити позивачу суми боргу, зобов`язання по сплаті якого має боржник ОСОБА_2 , також відсутні правові підстави для стягнення штрафних санкцій за несвоєчасне виконання рішення суду.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, суд апеляційної інстанції вказав, що судовим рішенням установлено факт протиправних дій державного виконавця, що є підставою для відшкодування моральної шкоди. При цьому це єдине рішення, яке наведено позивачем на підтвердження своїх позовних вимог. 
Врахувавши тривалість вимушених змін у житті позивача, глибину душевних страждань, яких зазнав ОСОБА_1 , вимоги розумності і справедливості, суд апеляційної інстанції визначив розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 10 000,00 грн.
Указав, що такий розмір моральної шкоди відповідає засадам розумності та справедливості з урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань позивача, ступеня вини посадових осіб державної виконавчої служби у завданні моральної шкоди. Сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

Короткий зміст вимог касаційної скарги 

У червні 2025 року до Верховного Суду вперше надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 17 жовтня 2024 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 01 травня 2025 року.

Ухвалою Верховного Суду від 19 червня 2025 року повернуто касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 17 жовтня 2024 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 01 травня 2025 року.

У липні 2025 року ОСОБА_1 вдруге подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 17 жовтня 2024 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 01 травня 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове про задоволення позовних вимог та стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейства рахунку ДКС України на користь ОСОБА_1 майнову шкоду 
у сумі 472 825,66 грн, моральну (немайнову) шкоду у розмірі 643 200,00 грн, компенсаційні збільшення, як упущену вигоду у розмірі 2 455 870,78 грн, три відсотки річних від простроченої суми у розмірі 211 166, 00 грн, разом 3 783 062,44 грн.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 

28 липня 2025 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її матеріали із Уманського міськрайонного суду Черкаської області, іншим учасникам надіслано копії касаційної скарги.

У серпні 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

На підставі розпорядження заступника керівника Верховного Суду, у зв`язку з відставкою судді ОСОБА_6, 02 грудня 2025 року сформовано протокол повторного автоматизованого розподілу судової справ, визначено склад суду: Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Луспеник Д. Д., Черняк Ю. В.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 12 серпня 2020 року у справі № 761/7165/17 (провадження № 61-20203св19).

У цілому касаційна скарга зводиться до незгоди із розміром відшкодування моральної шкоди, присудженого судом апеляційної інстанції, оскільки порушення його прав тривало 18 років, за цей час він став особою з інвалідністю, переніс душевні страждання, йому завдано приниження. Надмірно тривале невиконання виконавцем судового рішення є підставою для відшкодування моральної шкоди.

Крім того, суди мали врахувати, що боржник умисно не виконував рішення суду, відкривав нові рахунки в банку. Державний виконавець не спрямував подання до правоохоронних органів за умисне невиконання судового рішення боржником, тому відповідальність за перешкоджання виконання рішення суду повинен нести державний виконавець, держава. 

Заявник указує, що суди не встановили, що йому завдано майнову шкоду бездіяльністю відповідача. Суди неправильно застосували положення статей 1173, 1174 ЦК України. 
Заявник стверджує, що він довів усі складові деліктної відповідальності, а саме наявність заподіяння йому моральної шкоди посадовими особами органу державної влади.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу 

Ухвалою Верховного Суду від 02 вересня 2025 року задоволено заяву ВДВС у м. Умані, продовжено до 16 вересня 2025 року строк на подання відзиву на касаційну скаргу.

У вересні 2024 року ВДВС у м. Умані подав до Верховного Суду відзив, в якому просив касаційну скаргу залишити без задоволення, скасувати постанову суду апеляційної інстанції у частині задоволення позову, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Фактичні обставини справи, встановлені судами 

Уманським міськрайонним судом Черкаської області 29 травня 2007 року видано виконавчий лист № 2-275/2007 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу у сумі 492 825,66 грн, на підставі якого відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1.

Постановою головного державного виконавця Уманського Відділу державної виконавчої служби від 29 жовтня 2020 року повернуто виконавчий документ № 2-275/2007 стягувачу.

Такі дії державного виконавця оскаржені ОСОБА_1 шляхом подачі до Уманського міськрайонного суду Черкаської області скарги на дії державного виконавця.
Ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 26 травня 2022 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 23 серпня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Постановою Верховного Суду від 25 січня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, постанову Черкаського апеляційного суду від 23 серпня 2022 року у частині вирішення вимог скарги ОСОБА_1 про скасування постанови державного виконавця щодо повернення виконавчого документу стягувачу, визнання дій та бездіяльності неправомірними, зобов`язання вчинити певні дії скасовано, а справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 26 травня 2022 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 23 серпня 2022 року у частині вирішення вимог скарги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди скасовано, а провадження у справі в цій частині закрито.

Постановою Черкаського апеляційного суду від 07 березня 2023 року скасовано ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 26 травня 2022 року у цивільній справі за скаргою стягувача ОСОБА_1 на дії та бездіяльність Уманського РВ ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), боржник - ОСОБА_2 , у частині вирішення вимог про скасування постанови державного виконавця щодо повернення виконавчого документу стягувачу, визнання дій та бездіяльності неправомірними, зобов`язання вчинити певні дії.
Вимоги скарги стягувача ОСОБА_1 на рішення, дії та бездіяльність задоволено частково, а саме визнано дії та бездіяльність посадових осіб Уманського ВДВС неправомірними. 
Скасовано постанову головного державного виконавця Уманського ВДВС від 29 жовтня 2020 року про повернення виконавчого документа стягувачу та зобов`язано головного державного виконавця Рибак Л. В. здійснити примусове виконання рішення Уманського міськрайонного суду від 23 березня 2007 року у справі № 2-275/07 відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».
У задоволенні решти вимог скарги стягувача ОСОБА_1 відмовлено.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). 

Касаційна скарга ОСОБА_5 не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права 

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції у нескасованій частині та постанова суду апеляційної інстанції відповідають, доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують. 

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (частина перша статті 1173 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Статті 1173, 1174 ЦК України передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді відшкодування шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.
Отже, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких закон виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
Збитки, заподіяні державним виконавцем громадянам чи юридичним особам під час здійснення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом. Предметом доказування у такій справі є факти неправомірних дій (бездіяльності) державного виконавця при виконанні вимог виконавчого документа, виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця і заподіяння ним шкоди. Неправомірність дій (бездіяльності) державного виконавця має підтверджуватись належними доказами, зокрема, відповідним рішенням суду, яке може мати преюдиційне значення для справи про відшкодування збитків.

Відповідний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 25 жовтня 2005 року у справі № 32/421.

Підставою для застосування цивільно-правової відповідальності відповідно до статті 1166 ЦК України є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених статтями 1173, 1174 ЦК України, є заподіяна шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між ними.

Щодо відшкодування майнової шкоди

Згідно зі статтею 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодження речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Верховний Суд керується тим, що при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, суди повинні виходити з положень статті 56 Конституції України, а також статей 1173, 1174 ЦК України і враховувати, що в таких справах відповідачем є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України.
Підставою цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищих посадових осіб державної виконавчої служби.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, з урахуванням вказаних норм законодавства дійшов правильного висновку про те, що підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, що включає такі складові елементи як шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними.

Невиконання рішення суду не може напряму ототожнюватися із завданою позивачеві майновою шкодою, оскільки остаточно не втрачена можливість стягнення грошових коштів з боржника (відомості про закінчення виконавчого провадження, у зв`язку з неможливістю його виконання не надано), а тому невиплачені позивачеві кошти на виконання судового рішення не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 ЦК України. Наслідком такого відшкодування буде подвійне стягнення коштів (див. постанову Верховного Суду від 10 травня 2023 року у справі № 757/23847/21 (провадження № 61-1913св23)).

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами у цій справі, пов`язані з примусовим виконанням судового рішення, у яких державна виконавча служба виступає суб`єктом примусового стягнення коштів за виконавчим документом, а не боржником у грошовому зобов`язанні, і є відповідальною за свої дії чи бездіяльність у межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Ураховуючи наведене, висновки судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову в частині відшкодування майнової шкоди є законними та обґрунтованими, а доводи касаційної скарги вказаних висновків не спростовують і зводяться лише до необхідності їх переоцінки.

Щодо відшкодування моральної шкоди

У статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Верховний Суд у постанові від 12 серпня 2020 року у справі № 761/7165/17 (провадження № 61-20203св19), на яку як на підставу касаційного перегляду посилається заявник, вказав, що неправомірність дій (бездіяльності) державного виконавця має підтверджуватись належними доказами, зокрема відповідним рішенням суду, яке може мати преюдиційне значення для справи про відшкодування збитків.

У справі, яка переглядається, встановлено, що судовим рішенням, яке набрало законної сили, визнано протиправними дії посадових осіб державної виконавчої служби при проведенні виконавчих дій з примусового виконання рішення про стягнення з ОСОБА_2 боргу на користь позивача у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, що є підставою для відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд апеляційної інстанції врахував тривалість вимушених змін у житті позивача, глибину душевних страждань, яких зазнав ОСОБА_1 , та з урахуванням вимог розумності і справедливості, правильно визначив розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 10 000,00 грн.

Такий розмір моральної шкоди відповідає засадам розумності та справедливості з урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань позивача, ступеня вини посадових осіб державної виконавчої служби у завданні моральної шкоди. Сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції. При цьому суд апеляційної інстанції врахував, що позивач підтвердив свої позовні вимоги єдиним судовим рішенням, яке набрало законної сили.

Колегія суддів погоджується з таким висновками суду апеляційної інстанції, доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Суд першої інстанції (у нескасованій частині судового рішення) та суд апеляційної інстанцій виконали вимоги статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів і статті 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідили і оцінили докази та встановили обставини у справі, правильно застосували норми матеріального права до спірних правовідносин.

Інші доводи касаційної скарги не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів попередніх інстанцій, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. 

Таким чином, доводи заявника, що стали підставою для відкриття касаційного провадження, не знайшли свого підтвердження. 

Верховний Суд розглянув справу у межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження; підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції у нескасованій частині та постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 17 жовтня 2024 року у нескасованій апеляційним судом частині та постанову Черкаського апеляційного суду від 01 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. В. Коломієць

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк