ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2026 року 
м. Київ

cправа № 910/8158/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Власова Ю. Л. (головуючого), Булгакової І. В., Малашенкової Т. М.

за участю секретаря судового засідання Бутенка А. О., 
представників учасників справи:
позивача - Скороход Г. М., Петров О. Г.; відповідача 1 - Пухлій В. В.; відповідача 2 - не з`явився; відповідача 3 - Мурза О. В.; третьої особи 1 - не з`явився; третьої особи 2 - Пензов С. В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні 
касаційну скаргу Закарпатської обласної прокуратури
на рішення Господарського суду міста Києва від 05 березня 2025 року (суддя Смирнова Ю. М.)
та постанову Північного апеляційного господарського суду від 07 жовтня 2025 року (колегія суддів: Яценко О. В., Кравчук Г. А., Хрипун О. О.)
у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Філіп Морріс Сейлз енд Дистриб`юшн"
до 1) Державної митної служби України, 2) Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, 3) Закарпатської обласної прокуратури,
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів: 1) Державної казначейської служби України, 2) Закарпатської митниці,
про стягнення 41 957 361, 02 грн.

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. Товариство з обмеженою відповідальністю "Філіп Морріс Сейлз енд Дистриб`юшн" (далі - ТОВ "ФМСД", позивач) заявило позов до Державної митної служби України (далі - ДМС України, відповідач 1), Головного управління Національної поліції в Закарпатській області (далі - ГУ НП в Закарпатській області, відповідач 2), Закарпатської обласної прокуратури (далі - Закарпатська прокуратура, відповідач 3) про стягнення з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шкоди в сумі 41 957 361, 02 грн, яка складається з:

- вартості втраченого товару в розмірі 862 013, 40 доларів США (без ПДВ), що станом на дату подання позову за офіційним курсом Національного банку України (далі - НБУ) становить 34 943 782, 00 грн;

- 6 872 392, 52 грн податкового зобов`язання з акцизного податку, сплаченого відповідно до статті 222 Податкового кодексу України (далі - ПК України);

- вартості виробництва акцизних марок у розмірі 141 186, 50 грн.

1.2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачами не було забезпечено схоронність належного позивачу товару та допущено втрату товарів після їхнього вилучення відповідачем 1 та під час перебування товарів під контролем відповідачів, зобов`язаних забезпечити схоронність цього майна.

2. Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

2.1. 01 серпня 2015 року між юридичною особою за законодавством Швейцарії - "Philip Morris Products S.A.", як продавцем, та позивачем, як дистриб`ютором, було укладено договір дистрибуції (далі - договір), відповідно до умов якого продавець призначає дистриб`ютора своїм неекскюзивним дистрибютором товару на території України, а дистриб`ютор приймає таке призначення (пункт 2.1), цей договір вступає в силу з дати набрання чинності та діє до його припинення відповідно до статті 15.2 (пункт 15.1).

2.2. Також за умовами вказаного договору, якщо сторони не домовляться про інше стосовно кожного конкретного замовлення, товар може доставлятися на таких умовах: СРТ Харків, Україна (Інкотермс 2010) або СРТ Київ, Україна, (Інкотермс 2010); вважається, що продавець виконав свої зобов`язання з поставки товару в момент поставки товару y призначене місце в приміщення дистриб`ютора (дата поставки) і така доставка повинна бути підтверджена підписанням відповідної транспортної накладної уповноваженими представниками дистриб`ютора і продавця. Право власності на кожну партію товару переходить від продавця до дистриб`ютора в момент, коли товар переходить y міжнародні води/повітряний простір іншої держави/перетинання кордону іншої держави, в залежності від способу доставки, а ризик втрати або пошкодження товару переходять від продавця до дистриб`ютора в дату поставки. Водночас, сторони можуть погодитися на інші умови поставки (як вони визначені в Інкотермс 2010), які будуть узгоджені в кожному конкретному замовлені та остаточно вказані в рахунку-фактурі (пункт 4.4).

2.3. 21 грудня 2018 року між "Philip Morris Products S.A." як продавцем та позивачем як дистриб`ютором було оформлено замовлення №4501061042, за яким сторони погодили поставку на умовах CPT Kharkiv товарів (тютюновмісних виробів), зокрема, EHC1 Heets (Yellow Label) S50PRI 20 SLI в кількості 43 670 тис.шт. за ціною 27,78 доларів США (без ПДВ) за одну тисячу штук, вантажовідправник - Philip Morris international management (Швейцарія) через Philip Morris Manufacturing&Technology Bologna S.Р.A (Італія) (далі - PM MTB SPA).

2.4. 25 січня 2019 року згідно з попередньою митною декларацією (форма МД-2) типу IM40EE №UA807070/2019/000696 (МД №UA807070/2019/000696) митним брокером здійснено попереднє декларування (електронне декларування) товарів із загальною митною вартістю товарів (Heets (Yellow Label) на суму 435 034, 80 доларів США (без ПДВ), вагою брутто - 19 199, 74 кг, нетто - 17 038, 08 кг, кількістю 15 660 тис.шт (783 000 пачок), виробник - PM MTB SPA (далі товар-1).

2.5. 26 січня 2019 року в зону митного контролю митного посту Закарпатської митниці ДФС в напрямку "в`їзд в Україну" прибув вантажний автомобіль з товаром-1.

2.6. 01 лютого 2019 року головним державним інспектором відділу оперативного реагування №1 управління протидії митним правопорушенням та міжнародної взаємодії Закарпатської митниці ДФС було складено відносно посадової особи іноземного підприємства PM MTB SPA протокол про порушення митних правил №0535/30500/19 згідно з частиною першою статті 483 Митного кодексу України (далі - МК України), було тимчасово вилучено товар-1, що поставлявся позивачу. Матеріали протоколу про порушення митних правил №0535/30500/19 направлено до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області.

2.7. Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 жовтня 2019 року у справі №308/3878/19 матеріали справи про порушення митних правил за протоколом про порушення митних правил №0535/30500/19 від 01 лютого 2019 року та додані до нього документи стосовно посадової особи іноземного підприємства відправника PM MTB SPA за частиною першою статті 483 МК України направлено до Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області, як такі, що мають ознаки складу кримінального правопорушення.

2.8. Додатковою постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06 лютого 2020 року у справі №308/3878/19, залишеною без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 02 червня 2020 року, вилучений товар-1 вирішено направити до Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області, у провадженні якого перебувають матеріали справи.

2.9. За результатами досудового розслідування у кримінальному провадженні №12019070030000380 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частинами третьою, четвертою статті 358, частиною другою статті 364 Кримінального кодексу України (далі - КК України), 28 вересня 2021 року прийнято рішення про його закриття за пунктом 2 частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України), а саме, з огляду на відсутність складу відповідних кримінальних правопорушень. Матеріали справи про порушення митних правил від 01 лютого 2019 року №0535/30500/19 були повернуті до митних органів Закарпатської області для вирішення питання про їх направлення до Ужгородського міськрайонного суду для розгляду по суті.

2.10. За результатами розгляду цих матеріалів постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 листопада 2021 року у справі №308/14518/21 вирішено посадову особу іноземного підприємства відправника PM MTB SPA визнати винною у порушенні митних правил за частиною першою статті 483 МК України; провадження у справі закрити на підставі частини третьої статті 467 МК України, пункту 7 статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП), у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи строку для накладення адміністративного стягнення; вилучені предмети (товар-1 вартістю 10 940 648, 86 грн) повернути посадовій особі іноземного підприємства відправника PM MTB SPA. Зазначене судове рішення набрало законної сили.

2.11. Також 10 січня 2019 року між "Philip Morris Products S.A." як продавцем та позивачем як дистриб`ютором було оформлено замовлення №4501064836 на поставку на умовах CPT Kharkiv товарів (тютюновмісних виробів), зокрема, EHC1 Heets bronze label S50 PRI 20 SLI в кількості 15 000 тис.шт. за ціною 27,78 доларів США (без ПДВ) за одну тисячу штук та EHC1 Heets Green Zing mix S50 PRI 20 SLI в кількості 15 000 тис.шт. за ціною 27,78 доларів США (без ПДВ) за одну тисячу штук, вантажовідправник - Philip Morris International Management (Швейцарія) через PM MTB SPA (Італія).

2.12. 28 січня 2019 року митним брокером згідно з попередньою митною декларацією (форма МД-2) типу IM40EE №UA807070/2019/000753 (МД №UA807070/2019/000753) здійснено попереднє декларування (електронне декларування) товарів загальною вартістю 426 978, 60 доларів США (без ПДВ), вага брутто - 19 201, 58 кг, вага нетто - 17 069, 21 кг, а саме: EHC1 Heets bronze label S50 PRI 20 SLI в кількості 7 500 тис.шт. (375 000 пачок) та EHC1 Heets Green Zing mix S50 PRI 20 SLI в кількості 7 870 тис.шт. (393 000 пачок) на умовах CPT Kharkiv (товар-2).

2.13. 28 січня 2019 року в зону митного контролю митного посту "Ужгород" Закарпатської митниці ДФС в напрямку "в`їзд в Україну" прибув вантажний автомобіль з товаром-2.

2.14. 01 лютого 2019 року старшим державним інспектором відділу оперативного реагування №1 управління протидії митним правопорушенням та міжнародної взаємодії Закарпатської митниці ДФС відносно посадової особи іноземного підприємства PM MTB SPA складено протокол про порушення митних правил №0536/30500/19 на підставі частини першої статті 483 МК України. Товар-2 було тимчасово вилучено. Матеріали протоколу про порушення митних правил №0536/30500/19 направлені для розгляду Ужгородському міськрайонному суду Закарпатської області.

2.15. Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 жовтня 2019 року у справі №308/3880/19 матеріали справи про порушення митних правил за протоколом №0536/30500/19 від 01 лютого 2019 року відносно посадової особи іноземного підприємства відправника PM MTB SPA за частиною першою статті 483 МК України направлено до Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області, як такі, що мають ознаки складу кримінального правопорушення.

2.16. Додатковою постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06 лютого 2020 року у справі №308/3880/19, залишеною без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 02 червня 2020 року, вилучений згідно з протоколом про порушення митних правил №0536/30500/19 товар-2 направлено до Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області, у провадженні якого перебувають матеріали справи.

2.17. Оскільки за результатами досудового розслідування у кримінальному провадженні №12019070030000380 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частинами третьою, четвертою статті 358, частиною другою статті 364 КК України, 28 вересня 2021 року прийнято рішення про його закриття у зв`язку з відсутністю складу відповідних кримінальних правопорушень, матеріали справи про порушення митних правил від 01 лютого 2019 року №0536/30500/19 повернуті до митних органів Закарпатської області для вирішення питання про їх направлення до Ужгородського міськрайонного суду для розгляду по суті.

2.18. Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 листопада 2021 року у справі №308/14520/21 посадову особу іноземного підприємства відправника PM MTB SPA визнано винною у порушенні митних правил за частиною першою статті 483 МК України; провадження у справі закрито у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи строку для накладення адміністративного стягнення; вилучені предмети (товар-2) постановлено повернути посадовій особі іноземного підприємства відправника PM MTB SPA. Зазначене судове рішення набрало законної сили.

2.19. Після закриття кримінального провадження №12019070030000380 від 05 лютого 2019 року, проваджень у справах про порушення митних правил Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області (справи №308/14518/21 та 308/14520/21) та прийняття судом рішень про повернення тимчасово вилучених предметів, тимчасово вилучені предмети (товар-1, товар-2) не були повернуті ані відправнику - PM MTB SPA, ані позивачу, на адресу якого ці товари поставлялися та який з огляду на положення зовнішньоекономічного контракту є власником такого товару.

2.20. Судами попередніх інстанцій встановлено, що у кримінальному провадженні №12019070030000380 на підставі актів прийому-передачі від 30 червня 2020 року вищеперераховані речові докази - товари-1, 2, які належали позивачу на праві власності, всупереч постанов Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06 лютого 2020 року у справах №308/3878/19 та 308/3880/19 у позапроцесуальний спосіб були передані посадовими особами Закарпатської митниці ДФС прокурору Сливичу В. І. на території митного складу Закарпатської митниці, та цього ж дня передані прокурором на зберігання фізичній особі-підприємцю Гуй Є. О. Такими діями порушено пункт 18 Порядку зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 листопада 2012 року №1104 (далі - Порядок №1104), яким передбачено, що зберігання речових доказів у вигляді спирту етилового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів здійснюється у місцях зберігання, відомості про місце збереження яких внесено до Єдиного державного реєстру місць зберігань. Доказів того, що зазначені речові докази були належним чином обліковані ГУНП в Закарпатській області чи прокуратурою Закарпатської області матеріли справи не містять. На даний час місце зберігання цих товарів не встановлено. Товари втрачено.

2.21. Згідно з листом слідчого управління ГУ НП в Закарпатській області від 04 листопада 2021 року №5545/106/7-2021 у ході досудового розслідування кримінального провадження №12019070030000380 від 05 лютого 2019 року встановлено факт відсутності речових доказів, на які накладено арешт (товару-1 та товару-2), у зв`язку з чим Закарпатською обласною прокуратурою 05 липня 2021 року внесено відомості до ЄРДР за №42021070000000245 та доручено здійснювати досудове розслідування кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 388 КК України, слідчому управлінню ГУНП в Закарпатській області. Надалі розслідування у вказаному кримінальному провадженні доручено Центральному апарату Державного бюро розслідувань. 

2.22. Так, Головним управлінням Державного бюро розслідувань здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №42021070000000245 від 05 липня 2021 року за підозрою процесуальних прокурорів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 365, частиною п`ятою статті 191 КК України, ОСОБА_3 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною п`ятою статті 27, частиною третьою статті 365, частиною п`ятою статті 191 КК України, a також за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 388, частиною другою статті 366 КК України. Це кримінальне провадження триває, остаточне рішення в ньому не прийнято.

2.23. Згідно з рішенням Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів від 23 грудня 2021 року №38дп-21 прокурорів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 притягнуто до дисциплінарної відповідальності та накладено дисциплінарне стягнення у виді звільнення з посади в органах прокуратури.

3. Короткий зміст судових рішень

3.1. Рішенням Господарського суду міста Києва від 05 березня 2025 року у справі №910/8158/24, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 07 жовтня 2025 року, позов ТОВ "Філіп Морріс Сейлз енд Дистриб`юшн" задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України на користь позивача 30 176 657, 41 грн майнової шкоди. В іншій частині позову відмовлено.

3.2. Суд першої інстанції встановив, що наявними у матеріалах справи доказами підтверджується наявність всіх елементів правопорушення, які підлягають доказуванню у випадку завдання шкоди юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органів державної влади, їхніх посадових осіб, а саме: неправомірні дії відповідачів (їхніх посадових осіб) щодо незаконного втручання у право власності позивача на належні йому товари, порушення ними права позивача мирно володіти своїм майном (втраченими товарами), що полягає у неповерненні цих товарів, хоча будь-які підстави для неповернення втрачених товарів відсутні; незабезпечення схоронності та втрата належних позивачу товарів після їхнього вилучення відповідачем 1 та під час перебування втрачених товарів під контролем відповідачів, які зобов`язані були забезпечити схоронність цього майна; наявність завданої позивачу шкоди - реальної шкоди, якою є збитки позивача, понесені ним у зв`язку із втратою товарів; наявність прямого причинного зв`язку між незаконними рішеннями, діями (бездіяльністю) відповідачів, їхніх посадових осіб, які допустили втрату спірних товарів, і не повернули втрачені товари, хоча жодних підстав для подальшого позбавлення позивача права мирно володіти належними йому на праві власності втраченими товарами немає, і шкодою, яка завдана позивачу у вигляді втрати позивачем належного йому майна у період, коли схоронність цього майна повинні були забезпечувати відповідачі.

3.3. При визначені вартості втрачених товарів суд першої інстанції виходив з визначених у постановах від 16 листопада 2021 року №308/14518/21 та від 16 листопада 2021 року №308/14520/21 даних, а саме: вартість товару-1 у сумі 347 182, 20 євро, вартість товару-2 у сумі 348 859, 00 євро, а всього на суму 696 041, 20 євро, що станом на дату подання позову за офіційним курсом Національного банку України становить 30 176 657, 41 грн та задовольнив позов в частині стягнення вказаної суми.

3.4. Також суд першої інстанції зазначив, що встановити, які дії відповідача 1, відповідача 2 чи відповідача 3 та в якій мірі спричинили настання наслідку у вигляді завданої позивачу шкоди неможливо, відповідачі відповідно до частини першої статті 1190 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) несуть солідарну відповідальність перед позивачем за завдані йому неправомірними діями відповідачів збитки (майнову шкоду).

3.5. При цьому суд першої інстанції відхилив твердження відповідача 1 про застосування наслідків спливу строку позовної давності з огляду на положення пунктів 12, 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.

3.6. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідачів збитків у розмірі сплаченого акцизного податку та вартості виробництва акцизних марок суд першої інстанції зазначив, що:

- для ввезення та реалізації спірних товарів на митній території України позивачем були попередньо придбані марки акцизного податку, сплачено суму податкового зобов`язання з акцизного податку у розмірі 6 872 392,52 грн, а також сплачено вартість виробництва акцизних марок у розмірі 141 186,50 грн, що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами;

- механізми коригування податкових зобов`язань і процедур компенсації унормовано податковим законодавством, однак, позивач не надав доказів звернення до фіскального органу для реалізації таких можливих механізмів задля мінімізації збитків та не довів, що така можливість втрачена, і перешкоди для вчинення позивачем відповідних дій щодо відновлення свого майнового інтересу, як платника податків, пов`язані з діями/бездіяльністю відповідачів;

- з огляду на вказане сума зобов`язання позивача з акцизного податку у розмірі 6 872 392, 52 грн, а також вартість виробництва акцизних марок у розмірі 141 186, 50 грн, сплачених позивачем з метою ввезення та реалізації втрачених товарів на митній території України, не можуть бути відшкодовані саме як збитки в межах заявленого позову.

3.7. Суд апеляційної інстанції погодився з наведеними висновками суду першої інстанції та додатково зазначив, що твердження Закарпатської прокуратури про те, що ТОВ "ФМСД" є неналежним позивачем у справі, оскільки згідно з постановами Ужгородського міськрайонного суду вилучений товар постановлено повернути саме посадовій особі іноземного підприємства відправника PM MTB SPA, є безпідставними, оскільки за умовами договору право власності на спірні товари перейшло до позивача в момент перетинання кордону України, а відтак на даний час саме він є особою, якій завдано збитків втратою таких товарів.

3.8. Також суд апеляційної інстанції відхилив доводи відповідача 3 про те, що на момент вилучення прокуратурою спірних товарів термін їх придатності закінчився, що є самостійною та достатньою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки належних та допустимих доказів вказаного відповідачами до матеріалів справи не надано, водночас згідно з наданим позивачем листом "Philip Morris Products S.A." від 21 жовтня 2022 року спірні вироби за умови зберігання в належних умовах, строку придатності, після спливу якого такі вироби не підлягають споживанню, не мають.

4. Короткий зміст вимог касаційної скарги

4.1. Закарпатська прокуратура звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Господарського суду міста Києва від 05 березня 2025 року та постанову Північного апеляційного господарського суду від 07 жовтня 2025 року у справі №910/8158/24, у якій просить скасувати вказані судові рішення в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ТОВ "ФМСД" відмовити повністю.

4.2. Відповідач 3 у касаційній скарзі посилається на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України і зазначає, що оскаржувані судові рішення прийняті з порушенням, неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а також без врахування судами першої та апеляційної інстанцій висновків Верховного Суду щодо застосування цих норм.

5. Доводи касаційної скарги відповідача 3

5.1. В обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України скаржник зазначає, що суди попередніх інстанцій під час ухвалення оскаржуваних судових рішень неправильно застосували норми матеріального права, а саме, статті 3, 15, 16, пункт 2 частини другої статті 22, частину першу статті 1173, частину першу статті 1174 ЦК України, та порушили норми процесуального права, зокрема, частини першу, третю статті 13, частину першу статті 74 ГПК України, без урахування висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах, наведених у постановах від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 14 червня 2019 року у справі № 910/6642/18, від 06 грудня 2019 року у справі № 908/2486/18, від 03 квітня 2019 року у справі № 211/7655/15-ц.

5.2. Відповідач 3 стверджує, що суди помилково задовольнили позов, пред`явлений ТОВ "ФМСД", оскільки згідно з постановами Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 листопада 2021 року у справах № 308/14520/21, 308/14518/21 про адміністративні правопорушення вилучений товар постановлено повернути саме посадовій особі іноземного підприємства відправника PM MTB SPA, тому ТОВ "ФМСД" є неналежним позивачем у справі, що є самостійною підставою для відмови в позові.

5.3. Також скаржник звертає увагу Верховного Суду на те, що під час розгляду справ про адміністративні правопорушення представник власника товару - ТОВ "ФМСД" просив винести додаткову постанову в частині вирішення питання щодо закриття провадження у справі та повернення вилучених товарів безпосередніх предметів адміністративного правопорушення власнику для поміщення в митний режим знищення або руйнування відповідно до статей 175 - 182 МК України, оскільки термін придатності товарів закінчився, вони підлягають знищенню.

5.4. У зв`язку із цим відповідач 3, додатково посилаючись на висновки з постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 квітня 2020 року у справі №925/1196/18, стверджує, що позивач не довів обов`язкових елементів для стягнення за рахунок держави заявленої шкоди, оскільки тютюновмісні вироби, строк придатності яких закінчився, є неякісною та небезпечною продукцією, яка підлягає обов`язковому вилученню з обігу.

5.5. Крім того, нині у провадженні Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області перебуває справа № 308/304/23 з розгляду кримінального провадження №42021070000000245 від 05 липня 2021 року за обвинуваченням ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 28, частиною третьою статті 365 КК України, у якій ТОВ "ФМСД" є потерпілим, що, на переконання скаржника, надає право позивачу на відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди з обвинувачених.

5.6. Посилаючись на положення частини другої статті 1177 ЦК України та на постанови Верховного Суду від 03 лютого 2022 року у справі № 757/59744/19-ц та від 07 листопада 2022 року у справі № 757/59343/19-ц, відповідач 3 зазначає, що у особи, яка вважає себе потерпілою від кримінального правопорушення, досудове розслідування щодо якого триває і факт вчинення кримінального правопорушення (злочину) належно не встановлений, не виникає право на позов про відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, оскільки підставою для компенсації такої шкоди потерпілій особі державою є насамперед завдання шкоди в результаті вчинення кримінального правопорушення, що має бути встановлено у передбаченому кримінально-процесуальним законом порядку. 

5.7. Враховуючи зазначене, судом першої інстанції безпідставно не залучено до участі в справі як належних відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ФОП Гуй Є. О., діями та бездіяльністю яких безпосередньо допущено втрату майна. Посилаючись на постанови Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 5 та від 20 січня 2021 року у справі № 203/2/19, відповідач 3 зауважує, що незалучення до участі в справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

6. Заперечення позивача на касаційну скаргу Закарпатської прокуратури

6.1. ТОВ "ФМСД" у відзиві на касаційну скаргу Закарпатської митниці проти неї заперечує, просить залишити її без задоволення, а судові рішення попередніх інстанцій - без змін.

6.2. Позивач вважає, що касаційна скарга не містить належних та обґрунтованих доводів щодо неправильного застосування судами при винесенні оскаржуваних судових рішень норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

6.3. Крім того, позивач зазначив, що попередній (орієнтовний) розмір судових витрат, у тому числі витрат на професійну правничу допомогу, які він поніс і очікує понести у зв`язку із розглядом справи, становить 50 000, 00 грн.

7. Позиція інших учасників справи

7.1. ДМС України подала до Верховного Суду письмові пояснення, у яких заперечує причетність митного органу до втрати речових доказів у кримінальному провадженні та вважає, що судами попередніх інстанцій помилково ототожнені митні органи з правоохоронними органами, які виконують різні завдання та наділені різними повноваженнями.

8. Рух справи в суді касаційної інстанції

8.1. Ухвалою Верховного Суду від 17 листопада 2025 року касаційну скаргу Закарпатської прокуратури на підставі частини другої статті 292 ГПК України залишено без руху, скаржнику надано строк для усунення недоліків.

8.2. Відповідач 3 усунув недоліки касаційної скарги у встановлений Верховним Судом строк.

8.3. Ухвалою від 15 грудня 2025 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження у справі.

9. Порядок та межі розгляду справи судом касаційної інстанції

9.1. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

9.2. Нормами частини другої статті 300 ГПК України встановлені межі перегляду справи судом касаційної інстанції, а саме: суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

10. Джерела права

10.1. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

10.2. Згідно з пунктом 8 частини другої статті 16 ЦК України одним із способами захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

10.3. Стаття 56 Конституції України встановлює, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

10.4. За приписами статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо).

10.5. Відповідно до частини першої статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

10.6. За статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

11. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій

11.1. Причиною виникнення спору зі справи стало неповернення позивачу товару-1 та товару-2, що були тимчасово вилучені в зоні митного контролю та втрачені під час перебування товарів під контролем відповідачів, зобов`язаних забезпечити схоронність цього майна.

11.2. Суди попередніх інстанцій, частково задовольняючи позовні вимоги, дійшли висновку, що обставини втрати належних позивачу товарів стали можливими внаслідок неналежного здійснення відповідачами своїх повноважень, оскільки відповідних заходів до збереження та обліку товарів відповідач 1 - митниця, яка здійснила їх безпосереднє вилучення під час здійснення митного контролю, а в подальшому - і відповідач 2, як орган досудового розслідування в ході кримінального провадження та відповідач 3 під час проведення процесуального керівництва таким досудовим розслідуванням, на яких (відповідачів 2,3) покладено обов`язок перевірки стану зберігання речових доказів у кримінальному провадженні, не вжили, що призвело до втрати майна.

11.3. Закарпатська прокуратура, оскаржуючи судові рішення у касаційному порядку, стверджує про неналежний склад сторін у справі, а також про недоведення позивачем всіх елементів складу цивільного правопорушення як обов`язкової передумови для відшкодування шкоди.

11.4. Верховний Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частині третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

11.5. Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на справедливий суд) застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (рішення у справах: "Levages Prestations Services v. France", № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; "Brualla Gуmez de la Torre v. Spain", № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

11.6. Усталена практика ЄСПЛ наголошує, що право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем порядку доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це зумовлено виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким має на меті забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження зазвичай запроваджуються для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 910/4647/18).

11.7. Процесуальні фільтри доступу до касаційного суду визначені у статті 287 ГПК України. Зокрема, касаційний перегляд рішень суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанов суду апеляційної інстанції є можливим виключно за наявності підстав касаційного оскарження, зазначених у частині другій статті 287 ГПК України, що повністю узгоджується з прецедентною практикою ЄСПЛ, положеннями статті 129 Конституції України, завданнями і принципами господарського судочинства.

11.8. Виходячи зі змісту касаційної скарги, відповідач 3 називає підставу касаційного оскарження, визначену пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, а саме, неправильне застосування судами попередніх інстанцій положень статей 3, 15, 16, 22, 1173, 1174 ЦК України, статей 13, 74 ГПК України, без урахування висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах.

11.9. Отже, Верховний Суд переглядає рішення Господарського суду міста Києва від 05 березня 2025 року та постанову Північного апеляційного господарського суду від 07 жовтня 2025 року лише в межах вказаних доводів касаційної скарги.

11.10. Також Верховний Суд наголошує, що переглядаючи справу в касаційному порядку, він виконує функцію "суду права", а не "факту", отже, відповідно до статті 300 ГПК України перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи.

11.11. Верховний Суд позбавлений права самостійно досліджувати, перевіряти та переоцінювати докази, самостійно встановлювати по-новому фактичні обставини справи, певні факти або їх відсутність.

Стосовно підстави касаційного оскарження за пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України

11.12. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України підставою касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

11.13. Стверджуючи про наявність вказаної підстави, скаржник посилається на те, що суди попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували норми права, зокрема статті 3, 15, 16, 22, 1173, 1174 ЦК України, статті 13, 74 ГПК України без урахування висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах, наведених у постановах від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 14 червня 2019 року у справі № 910/6642/18, від 06 грудня 2019 року у справі № 908/2486/18, від 03 квітня 2019 року у справі №211/7655/15-ц. Також за змістом касаційної скарги відповідач 3 посилається на постанови Верховного Суду від 14 квітня 2020 року у справі №925/1196/18, від 03 лютого 2022 року у справі № 757/59744/19-ц та від 07 листопада 2022 року у справі № 757/59343/19-ц, від 28 жовтня 2020 року у справі № 5 та від 20 січня 2021 року у справі № 203/2/19. Постанова Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі №5 відсутня в Єдиному реєстрі судових рішень, інші наведені постанови аналізуються колегією суддів Верховного Суду на предмет обґрунтованості доводів касаційної скарги.

11.14. Так, у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14 червня 2019 року у справі № 910/6642/18 про визнання за позивачем права на споживання природного газу наведено загальну правову позицію Верховного Суду щодо застосування статей 3, 15, 16 ЦК України, яка полягає в тому, що "оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17), тому суд повинен відмовляти у задоволенні позовної вимоги, яка не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу (див. mutatis mutandis висновки у пунктах 72-76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі №488/5027/14-ц). Вирішуючи господарський спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити".

11.15. Посилаючись на вказані висновки Верховного Суду з постанов від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17, від 14 червня 2019 року у справі № 910/6642/18, відповідач 3 зазначає, що ТОВ "ФМСД" є неналежним позивачем у справі, і його права та інтереси не були порушені відповідачами, оскільки згідно з постановами Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 листопада 2021 року у справах № 308/14520/21, 308/14518/21 про адміністративні правопорушення вилучений товар постановлено повернути саме посадовій особі іноземного підприємства відправника PM MTB SPA, а не позивачу.

11.16. Водночас зазначений аргумент відповідача 3 аналізувався судами попередніх інстанцій, за результатами розгляду вказаних доводів до дослідження доказів у справі судами було встановлено, що за умовами договору право власності на спірні товари перейшло до позивача в момент перетинання кордону України, а відтак на даний час саме він є особою, якій завдано збитків втратою належних йому на праві власності товарів.

11.17. У постанові Верховного Суду від 06 грудня 2019 року у справі №908/2486/18, у якій спір стосувався стягнення з міської ради шкоди у вигляді упущеної вигоди, яку позивач вважав, що міг отримати за звичайних обставин від надання послуг, суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що розрахунки позивача щодо завданої шкоди у вигляді упущеної вигоди є суто теоретичними, побудованими на можливих очікуваннях отримання певного доходу та не підтверджені відповідними первісними бухгалтерськими документами, які (документи) б свідчили про завдання такої шкоди позивачу; отже, позивачем не обґрунтовано та не доведено належними та допустимими доказами наявності усіх елементів складу цивільного правопорушення, необхідних для застосування до відповідача такої міри відповідальності, як відшкодування майнової шкоди, що є підставою для відмови у задоволенні позову у повному обсязі.

11.18. У постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 211/7655/15-ц за позовом фізичної особи до прокуратури про визнання дій протиправними, визнання факта порушення права людини, захист права недоторканості, вилучення носія інформації та відшкодування моральної шкоди Верховний Суд зазначив, що предметом спору у справі є поширення прокурором за межами судового засідання конфіденційної інформації про позивача, та відшкодування моральної шкоди, завданої такими діями; у конкретних правовідносинах суду необхідно встановити неправомірні дії органу прокуратури, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, довести наявність цих умов має позивач; водночас суди попередніх інстанцій, задовольнивши позов частково, не оцінили, чи досліджені в судовому засіданні докази, а саме кожен окремо та в їх сукупності, підтверджують обставини, які входять до предмета доказування у цій справі, а також не встановили та не навели мотивів, у чому саме полягають моральні страждання відповідача, завдані діями прокурора, не обґрунтували визначений розмір її відшкодування.

11.19. У постанові від 14 квітня 2020 року у справі №925/1196/18 за позовом фізичної особи - підприємця до Державної фіскальної служби про стягнення з Державного бюджету України коштів на відшкодування шкоди (збитків, упущеної вигоди, та моральної шкоди), який обґрунтований безпідставним припиненням реєстрації податкових накладних позивача, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними й передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Утім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. Водночас, суди попередніх інстанцій не встановили обставин, які б свідчили, що за наявності в позивача можливості зареєструвати податкові накладні він не виконав би зобов`язання з поставки товару, отже, порушення договору з боку позивача було об`єктивним наслідком поведінки ДПІ, яка протиправно заблокувала реєстрацію податкових накладних позивача, тому і збитки позивача, які полягали у сплаті ним штрафних санкцій, стали об`єктивним наслідком поведінки ДПІ.

11.20. З посиланням на вказані висновки Верховного Суду відповідач 3 акцентує увагу на тому, що термін придатності вилучених товарів - тютюновмістких виробів - закінчився, вони підлягають знищенню, у зв`язку із чим неповернення вказаних товарів власнику не може спричинити йому майнової шкоди; таким чином, позивач не довів обов`язкових елементів для стягнення за рахунок держави заявленої шкоди.

11.21. За результатами аналізу вказаних доводів відповідача 3 суди попередніх інстанцій зазначили, що належних та допустимих доказів вказаного відповідачами до матеріалів справи не надано, водночас позивачем надано докази на доведення протилежного, а саме, що товар-1 та товар-2 за умови зберігання в належних умовах, строку придатності, після спливу якого такі вироби не підлягають споживанню, не мають.

11.22. У постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 07 листопада 2022 року у справі № 757/59343/19-ц за позовом фізичної особи до держави Україна про компенсацію майнової шкоди, завданої їй як потерпілій у кримінальному провадженні внаслідок вчинення щодо неї кримінального правопорушення (шахрайства, вчиненого в особливо великому розмірі), вирішувалося питання щодо застосування частини другої статті 1177 ЦК України. З посиланням на висновки постанови Верховного Суду від 03 лютого 2022 року у справі № 757/59744/19-ц Об`єднана палата Касаційного цивільного суду зазначила, що за загальним правилом державу не може бути визнано винною за дії приватних осіб з покладенням на неї обов`язку з відшкодування завданої злочинами шкоди, держава не бере на себе обов`язок відшкодовувати шкоду, заподіяну кримінальним правопорушенням. Однак із загального правила існують винятки, про що законодавець зазначив у нормі частини другої статті 1177 ЦК України, коли держава компенсує потерпілому шкоду, завдану йому кримінальним правопорушенням. Необхідною умовою для застосування частини другої статті 1177 ЦК України є наявність вироку суду, що набрав законної сили, або постанови слідчого, дізнавача, прокурора чи ухвали суду про закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав, яким встановлено те, що особа є винуватою у вчиненні кримінального правопорушення або, і це є найголовнішим, встановлено сам факт вчинення стосовно потерпілої особи кримінального правопорушення. Невирішення судом або зазначеними посадовими особами описаних питань та неухвалення відповідних процесуальних рішень апріорі не дає змоги застосувати правило частини другої статті 1177 ЦК України, а тому право на позов відповідно до цієї правової норми у позивачки не виникає. У разі ненастання таких обставин фізична особа за наявності відповідних підстав має право на позов про відшкодування їй заподіяної шкоди на загальних засадах (згідно зі статтями 1166 і/або 1167 ЦК України) або відповідно до іншого спеціального делікту в разі, якщо протиправність дій держави, її органів та/чи посадових осіб окремо встановлені. Лише неприйняття відповідного закону про порядок компенсації державою такої шкоди не унеможливлює розгляд справи за позовом потерпілого від кримінального правопорушення (злочину). Якщо під час розгляду справи суди не встановлять, що позивачу завдано шкоду внаслідок кримінального правопорушення, то підстав для компенсації державою шкоди такій особі не виникає, а отже, немає підстав і для застосування правил частини другої статті 1177 ЦК України.

11.23. У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 203/2/19 про визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області викладена правова позиція про те, що "визначення позивачем у справі складу сторін (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову у зв`язку з неналежним суб`єктним складом сторін". Застосувавши вказану правову позицію, Верховний Суд зазначив, що прокурор, звертаючись з позовом, не визначив правонабувача за договором оренди землі, питання про поновлення якого вирішено спірним наказом, як співвідповідача за заявленими вимогами. При цьому, за відсутності відповідної заяви позивача про залучення до участі у справі співвідповідача, суд не вправі був змінити його процесуальний статус з третьої особи на відповідача. Ураховуючи неналежність суб`єктного складу відповідачів за заявленою прокурором вимогою про визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, Верховний Суд виснував, що оскаржувані судові рішення не можна вважати такими, що ухвалені з дотриманням норм процесуального права.

11.24. Відповідач 3 вважає, що для вирішення цієї справи слід застосовувати частину другу статті 1177 ЦК України, а тому в особи, яка вважає себе потерпілою від кримінального правопорушення, досудове розслідування щодо якого триває і факт вчинення кримінального правопорушення (злочину) належно не встановлений, не виникає право на позов про відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення; крім того, обвинувачені у кримінальному провадженні ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_3 мали бути залучені до участі в справі як співвідповідачі. 

11.25. Водночас суди попередніх інстанцій правильно зазначили про те, що стаття 1177 ЦК України не підлягає застосуванню у спірних правовідносинах. Спір регулюється статтями 1173, 1174 ЦК України, застосовуючи які, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. Крім того, питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого та держави, що не регулюються нормами КК України, а господарський суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази.

11.26. Суди попередніх інстанцій встановили, що наявними у матеріалах справи доказами підтверджується наявність всіх елементів правопорушення, які підлягають доказуванню у випадку завдання шкоди юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органів державної влади, їхніх посадових осіб, а саме: неправомірні дії відповідачів (їхніх посадових осіб) щодо незаконного втручання у право власності позивача на належні йому товари, порушення ними права позивача мирно володіти своїм майном (втраченими товарами), що полягає у неповерненні цих товарів, хоча будь-які підстави для неповернення втрачених товарів відсутні; незабезпечення схоронності та втрата належних позивачу товарів після їхнього вилучення відповідачем 1 та під час перебування втрачених товарів під контролем відповідачів, які зобов`язані були забезпечити схоронність цього майна; наявність завданої позивачу шкоди - реальної шкоди, якою є збитки позивача, понесені ним у зв`язку із втратою товарів; наявність прямого причинного зв`язку між незаконними рішеннями, діями (бездіяльністю) відповідачів, їхніх посадових осіб, які допустили втрату спірних товарів, і не повернули втрачені товари, хоча жодних підстав для подальшого позбавлення позивача права мирно володіти належними йому на праві власності втраченими товарами немає, і шкодою, яка завдана позивачу у вигляді втрати позивачем належного йому майна у період, коли схоронність цього майна повинні були забезпечувати відповідачі.

11.27. Таким чином, проаналізувавши висновки судів першої та апеляційної інстанцій у цій справі № 910/8158/24 в контексті доводів касаційної скарги та з огляду на наведені висновки Верховного Суду, зроблені стосовно правильного застосування положень статей 3, 15, 16, 22, 1173, 1174 ЦК України, колегія суддів Верховного Суду виснує про відсутність порушень вказаних норм матеріального права під час вирішення спору на підставі встановлених судами фактичних обставин справи.

11.28. Верховний Суд не раз наголошував, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише цитування у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

11.29. Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій подібній справі.

11.30. Поряд з тим аргументи касаційної скарги, стосуються питань, пов`язаних або із встановленими попередніми судовими інстанціями обставинами справи, або з оцінкою доказів у ній (чи того й іншого разом). Проте згідно з імперативним положенням частини другої статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. Тому перевірка зазначених аргументів перебуває поза межами розгляду цієї справи судом касаційної інстанції.

11.31. Встановивши, що наявними у матеріалах справи доказами підтверджується наявність всіх елементів правопорушення, які підлягають доказуванню у випадку завдання шкоди юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органів державної влади, їхніх посадових осіб, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині, яка оскаржується відповідачем 3.

11.32. Саме лише прагнення скаржника здійснити нову перевірку обставин справи та переоцінку доказів у ній не є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.

11.33. Виходячи з наведеного, колегія суддів Верховного Суду виснує про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги відповідача 3 у цій справі.

11.34. За результатами касаційного перегляду цієї справи оскаржувані судові рішення першої та апеляційної інстанцій підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга - без задоволення.

12. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

12.1. Згідно із частиною першою статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

12.2. Враховуючи доводи касаційної скарги, межі перегляду справи в касаційній інстанції, передбачені статтею 300 ГПК України, Верховний Суд дійшов висновку, що доводи, викладені у касаційній скарзі, не отримали свого підтвердження під час касаційного провадження, у зв`язку із чим підстави для скасування судових рішень попередніх інстанцій відсутні.

13. Судові витрати

13.1. Оскільки Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, то судові витрати зі сплати судового збору за її подання покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Закарпатської обласної прокуратури залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 05 березня 2025 року та постанову Північного апеляційного господарського суду від 07 жовтня 2025 року у справі №910/8158/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Ю. Л. Власов

Суддя І. В. Булгакова

Суддя Т. М. Малашенкова