ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 січня 2026 року 
м. Київ
справа № 754/4703/23
провадження № 61-9169св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 08 листопада 2023 року під головуванням судді Сенюти В. О. та постанову Київського апеляційного суду від 29 травня 2024 року у складі колегії суддів: Фінагеєва В. О., Кашперської Т. Ц., Яворського М. А. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальність «Фінансова компанія «Столиця», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фіаніт», треті особи: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Войтовський Валентин Сергійович, про визнання недійсними угод та визнання права власності на квартиру,
ВСТАНОВИВ
Короткий зміст позовних вимог 
У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому просив:
- визнати недійсним договір відступлення права вимоги за договором № 12 про участь у фонді фінансування будівництва від 23 вересня 2015 року, укладений 
16 вересня 2019 року між ОСОБА_3 , як первісним довірителем та ОСОБА_2 , як новим довірителем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Столиця» (далі - ТОВ «ФК «Столиця»), як управителем; 
- визнати недійсним договір відступлення майнових прав на об`єкт інвестування 
від 16 вересня 2019 року, укладений між ТОВ «ФК «Столиця», як управителем, та ОСОБА_2 , як довірителем; 
- скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстрацію квартири АДРЕСА_1 за номером запису № 33349782 на ім`я ОСОБА_2 ; 
- визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру 
АДРЕСА_1 .
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 21 червня 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5 уклали шлюб. 
Відповідач ОСОБА_2 є матір`ю ОСОБА_5 . 
16 вересня 2019 року ОСОБА_3 , як первісний довіритель та ОСОБА_2 , як новий довіритель та ТОВ «ФК «Столиця», як управитель, уклали договір відступлення права вимоги за договором № 12 про участь у фонді фінансування будівництва 
від 23 вересня 2015 року за яким ОСОБА_3 передав (відступив) на користь 
ОСОБА_2 свої права та зобов`язання стосовно участі у фонді фінансування будівництва виду А, об`єктом будівництва за яким є житловий будинок АДРЕСА_2 . 
16 вересня 2019 року після укладення вказаного договору, ОСОБА_2 сплатила 
523 980,00 грн повної вартості об`єкта будівництва.
16 вересня 2019 року між ТОВ «ФК «Столиця» та ОСОБА_2 , після сплати нею повної вартості квартири, був укладений договір відступлення майнових прав на об`єкт інвестування, за яким ТОВ «ФК «Столиця» відступило на користь ОСОБА_2 об`єкт інвестування - спірну квартиру.
16 вересня 2019 року ОСОБА_2 та Товариство з обмеженою відповідальністю«Фіаніт» (далі - ТОВ «Фіаніт»), яке діяло від імені ТОВ «ФК «Столиця», склали акт прийому-передачі об`єкта інвестування, за яким ТОВ «Фіаніт» передало ОСОБА_2 спірну квартиру.
17 вересня 2019 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Войтовський B. C. зареєстрував у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 33349782 право приватної власності ОСОБА_2 на спірну квартиру. 
Позивач стверджує, що реальним довірителем за зазначеними вище угодами був саме він - ОСОБА_1 , а матір дружини - відповідач ОСОБА_2 , незважаючи на те, що нею власноручно були підписані угоди є фіктивним інвестором вказаної квартири. 
Колишня дружина ОСОБА_5 отримала кредит і не повернула його. 
Позивач є поручителем і несе солідарну відповідальність у тому числі і за рахунок належного йому майна. 
В зв`язку з цим, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 склалась домовленість (був укладений усний договір доручення) про те, що квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 оформить на себе, а в подальшому переоформить на позивача шляхом дарування. 
Сімейне життя між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 не склалось і рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16 листопада 2021 року шлюб був розірваний. Позивач звернувся до відповідача та запропонував виконати свої зобов`язання та переоформити вказану квартиру на нього, проте ОСОБА_2 відмовилася, що і стало підставою для звернення до суду з цим позовом.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Деснянський районний суд м. Києва рішенням від 08 листопада 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, місцевий суд виснував, що відсутні підстави вважати придбання спірної квартири відповідачем ОСОБА_2 за грошові кошти позивача ОСОБА_1 та існування домовленості між вказаними особами про подальше переоформлення спірної квартири. 
Додатково вказував, що місцевий суд вказував про те, що позивач, серед іншого, обрав неефективний спосіб захисту своїх прав.
Деснянський районний суд м. Києва додатковим рішенням від 22 листопада 
2023 року у задоволенні вимог ТОВ «Фіаніт» та ТОВ «ФК «Столиця» про стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовив.
Київський апеляційний суд постановою від 29 травня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Деснянського районного суду міста Києва від 08 листопада 2023 року без змін.
Фактично погоджуючись із висновками місцевого суду про відмову у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції вказував, що всупереч приписів частини першої статті 81 ЦПК України сторона позивача не надала суду доказів на підтвердження наявності між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 довіреності або договору доручення на придбання спірної квартири відповідачем для позивача, а тому погодився із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав вважати придбання спірної квартири відповідачем ОСОБА_2 за грошові кошти позивача ОСОБА_1 та існування домовленості між вказаними особами про подальше переоформлення спірної квартири.
Апеляційний суд вказував, що при зверненні до суду з позовом позивач не навів конкретних норм законодавства, які були порушені чи яким би суперечив договір відступлення права вимоги за договором № 12 про участь у фонді фінансування будівництва від 23 вересня 2015 року та договір відступлення майнових прав на об`єкт інвестування від 16 вересня 2019 року в момент їх укладення, не навів, яке саме право позивача порушене відповідачами, у зв`язку із укладенням оспорюваних правочинів, та яке підлягає захисту у судовому порядку. Оскільки позивач одним із способів захисту обрав визнання правочину недійсним - суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про відмову у позові. При цьому позивач не звернув уваги, що підстав до визнання оспорюваного договору недійсним немає. Визнання оспорюваного договору відступлення недійсним ніяким чином не поновлює жодних прав позивача, оскільки в силу вимог статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Отже, наслідком визнання недійсним договору відступлення права вимоги за договором № 12 про участь у фонді фінансування будівництва від 23 вересня 
2015 року, укладеним 16 вересня 2019 року між ОСОБА_3 , як первісним довірителем, ОСОБА_2 - новим довірителем та ТОВ «ФК «Столиця» могло б бути повернення прав довірителя до ОСОБА_3 , а не до позивача.
Також зауважив, що заявляючи вимогу про визнання права власності на спірну квартиру, позивач не звернув уваги, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить, як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Суд може визнати за особою право власності на майно, в тому числі і на нерухоме майно, однак, виключно у випадку, якщо особа набула право власності на таке майно відповідно до закону. В даному випадку, судове рішення не може бути підставою виникнення права власності, оскільки є лише способом захисту такого права, яке набуте особою у встановленому законом порядку і яке оспорюється, не визнається чи порушується іншими особами.
Апеляційний суд зауважив, що з матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 у встановленому законом порядку права власності на спірну квартиру ніколи не набував, відтак, таке право у нього відсутнє, а тому не може бути предметом судового захисту. При цьому, позивач залишив поза увагою, що навіть у разі доведення факту надання ним коштів відповідачу, за які остання придбала квартиру, вказане не може бути підставою до визнання за ним права власності на квартиру, яке фактично набув відповідач, який і був стороною відповідних правочинів.
Додатково суд апеляційної інстанції вказував, що звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 зазначав, що колишня дружина - ОСОБА_5 отримала кредит і не повернула його. Позивач є поручителем і несе солідарну відповідальність, у тому числі і за рахунок належного йому майна. В зв`язку з цим, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відбулась домовленість (був укладений усний договір доручення) про те, що спірну квартиру вона оформить на себе.
У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача суду пояснив, що було судове рішення про стягнення боргу з його довірителя, як солідарного боржника. Саме тому ОСОБА_1 вирішив оформити квартиру на матір, тоді ще його дружини - відповідача у справі ОСОБА_2 .
З огляду на викладене, апеляційний суд також вважав, що позивач вчиняв дії на шкоду кредитора, на користь якого було ухвалене судове рішення про стягнення боргу, а саме з метою уникнення виконання своїх зобов`язань поручителя намагався придбати нерухоме майно через третіх осіб, тобто діяв очевидно недобросовісно та зловживав правом.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги
У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 08 листопада 
2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 травня 2024 року в якій просив оскаржені судові рішення скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Наведені в касаційній скарзі доводи містили підстави, передбачені пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України, для відкриття касаційного провадження.
Заявник вказує, що оскаржені судові рішення ухвалені на підставі недопустимих доказів.
Вважає необґрунтованим висновок про те, що ОСОБА_2 сплатила ТОВ «ФК «Столиця» свої власні кошти за квартиру на підставі недопустимого доказу - завчасно надрукованої та скріпленої печаткою «Довідки» від 16 вересня 2019 року (а. с. 24, том 1) про начебто сплату нею повної вартості квартири, що призвело до неправильного вирішення спору.
ОСОБА_2 не надала суду допустимих доказів, а саме банківських (фінансових) документів на підтвердження внесення нею коштів у готівковій чи безготівковій формі на користь ТОВ «ФК «Столиця», яке також не надало доказів отримання таких коштів від ОСОБА_2 .
Натомість ОСОБА_3 підтвердив ту обставину, що ОСОБА_1 особисто йому сплатив повну вартість спірної квартири. Від інших осіб коштів він не отримував. Тобто суди не з`ясували тієї обставини, що за усним дорученням позивача ОСОБА_2 спірну квартиру спочатку оформила на себе, а тому довіреність від імені позивача на неї не видавалась, адже у такому випадку спірна квартира оформлялася б на ім`я позивача, що суперечить попередній домовленості. 
Касаційна скарга також містить довід про те, що суди не застосували положення статті 655 ЦК України про те, що майно, яке належить продавцю, переходить у власність покупця після сплати останнім його вартості власними коштами, а тому, оскільки ОСОБА_2 не була реальним набувачем спірної квартири, то підписані нею угоди суперечать приписам статей 203, 215 ЦК України і є недійсними. Суди мали всі підстави застосувати положення частини першої статті 328 ЦК України.
З посиланням на правову позицію, викладену Верховним Судом у постанові 
від 11 вересня 2019 року у справі № 554/10202/13-ц заявник також вказує, що він стосовно до оспорюваного правочину є заінтересованою особою, яка доводить, що саме вона здійснювала оплату вартості спірної квартири власними коштами і для себе, а тому він є належним позивачем і обраний ним спосіб захисту відповідає чинному законодавству.
Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У поданому у вересні 2024 року відзиві на касаційну скаргу представник ОСОБА_2 адвокат Сапсай А. П. у задоволенні касаційної скарги просив відмовити, посилаючись на необґрунтованість її доводів.
Вказує, що суди правильно встановили обставину придбання спірної квартири. Вказує, що ОСОБА_4 є матір`ю позивача, а свідок ОСОБА_6 перебуває у дружніх стосунках з ним, а тому не можуть бути об`єктивними.
Зауважує, що у випадку наявності між позивачем та ОСОБА_2 домовленостей, щодо предмета спору, повинен був бути укладений договір, проте жодних домовленостей не існує.
Арґументом відзиву на касаційну скаргу також є те, що суди дійшли правильних висновків про відсутність у позивача доказів про внесення ним його власних коштів за спірну квартиру.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 31 липня 2024 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував справу із Деснянського районного суду м. Києва. 
14 серпня 2024 року цивільна справа № 754/4703/23 надійшла до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, з`ясовані судами
У період з 21 червня 2013 року по 16 листопада 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_7 перебували у шлюбі (а. с. 7-10, 
том 1).
23 вересня 2015 року ТОВ «ФК «Столиця» (управитель) та ОСОБА_3 (довіритель) уклали договір № 12 про участь у фонді фінансування будівництва (а. с. 12-19, том 1).
Відповідно до умов п. 1.5 вказаного договору, об`єктом будівництва є житловий будинок 

АДРЕСА_2 .
Згідно п. 5.2. договору довіритель до введення житлового будинку в експлуатацію вносить на рахунок управителя кошти у розмірі 524 964 грн, що становить 100 % вартості об`єкта інвестування.
16 вересня 2019 року ОСОБА_3 (первісний довіритель), ОСОБА_2 (новий довіритель) та TOB «ФК «Столиця» (управитель) уклали договір відступлення права вимоги за договором № 12 про участь у фонді фінансування будівництва 
від 23 вересня 2015 року.
Відповідно до п. 1.1 договору ОСОБА_8 передав на користь ОСОБА_2 свої права та зобов`язання за договором про участь у фонді фінансування будівництва виду А, об`єкта будівництва, за яким є житловий будинок 
АДРЕСА_2 , згідно з яким за первісним довірителем закріплений об`єкт інвестування з характеристиками: квартира, частка довірителя складає 100/100 від загальної площі інвестування; житловий будинок АДРЕСА_3 ; номер об`єкта інвестування - 239; поверх - 23; кількість кімнат - 2; загальна площа - 64,02 кв. м; фактична площа - 63,9 кв. м.
Суди встановили, що ОСОБА_2 , у взаємовідносинах з ТОВ «ФК «Столиця», набула прав та обов`язків довірителя щодо об`єкта інвестування.
Матеріали справи містять довідку № 236 про оплату 100 (ста) відсотків вартості фактичної загальної площі об`єкта інвестування від 16 вересня 2019 року (а. с. 24, 
том 1).
Відповідно до змісту вказаної довідки, яка підписана від імені управителя директором ОСОБА_9 , головним бухгалтером ОСОБА_10 та довірителем ОСОБА_2 , 
100 відсотків вартості фактичної загальної площі закріпленого за довірителем об`єкта інвестування, яка еквівалентна 63,9 кв. м у сумі 523 980 грн сплачені в повному обсязі.
16 вересня 2019 року ТОВ «ФК «Столиця» (управитель) та ОСОБА_2 (довіритель) після сплати нею повної вартості квартири, уклали договір відступлення майнових прав на об`єкт інвестування (а. с. 25, 26, том 1).
Згідно цього договору ТОВ «ФК «Столиця» відступила на користь ОСОБА_2 об`єкт інвестування - квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , загальна фактична площа 63,9 кв. м.
16 вересня 2019 року ОСОБА_2 (довіритель) та ТОВ «Фіаніт», в інтересах якого діяло ТОВ «Житлоекономія» (забудовник) склали акт прийому-передачі об`єкта інвестування, за яким забудовник передає, а довіритель приймає квартиру за адресою АДРЕСА_4 , загальна фактична площа 63,9 кв. м. (а. с. 27, 28, том 1).
Відповідно до п. 2 акта прийому-передачі зазначено про те, що вартість квартири 
АДРЕСА_5 грн сплачена довірителем ОСОБА_2 .
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23 вересня 2019 року № 182071377, квартира за адресою: АДРЕСА_6 , загальна площа 63,9 кв. м зареєстрована на праві власності за ОСОБА_2 .
В суді першої інстанції відповідач ОСОБА_3 у вступному слові вказав про те, що йому не відомо джерело походження грошових коштів, які йому були передані в рахунок оплати вартості квартири.
Пояснення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 місцевий суд сприйняв критично, оскільки вона перебуває у родинних відносинах із позивачем, а відтак не може бути об`єктивною. Вказав, що всупереч частини першої статті 81 ЦПК України суду не було надано належних, достовірних та допустимих доказів наявності грошових коштів у ОСОБА_4 в сумі 550 000 грн та передачі їх позивачу.
Пояснення свідка ОСОБА_6 суд до уваги не прийняв, адже вважав, що він перебуває у дружніх стосунках із позивачем, відтак не може бути об`єктивним. Крім того вказав, що вони суперечать матеріалам справи.
Позивач у відповіді на відзив (а. с. 184, том 1) вказав, що він передав власні грошові кошти відповідачу ОСОБА_3 за спірну квартиру в присутності інших осіб в центральному офісі ТОВ «ФК «Столиця». Проте, свідок вказав, що він привіз позивача із грошовими коштами за адресою знаходження приватного нотаріуса, де позивач мав передати грошові кошти. Позивач покинув машину свідка із грошовими коштами та увійшов до під`їзду, після чого свідок - поїхав.
Разом з тим, представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Сапсай А. П., заперечуючи факт відсутності у ОСОБА_2 власних грошових коштів на придбання нею спірної квартири, надав копії договорів купівлі-продажу земельних ділянок № 4885 та № 4886 від 16 вересня 2019 року, посвідчених приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Герасимів Ю. В. (а. с. 80-83, том 1), від реалізації яких ОСОБА_2 отримала грошові кошти.
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
За змістом статей 11, 15 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.
Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
Принцип ефективності закріплений і у чинному ЦПК України, відповідно до правил статей 2, 5 якого застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи.
Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії» (Kutic  v Croatia), N 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II).
Вирішуючи спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. Відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить, і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов`язаних осіб. Тобто лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.
Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, без додаткових (повторних) звернень до суду.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Таким чином, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.
Зі змісту позовної заяви та оскаржених судових рішень відомо, що звертаючись до суду ОСОБА_1 вказував на те, що відповідач ОСОБА_2 є фіктивним інвестором, оскільки грошові кошти на придбання спірної квартири були отримані ним від його матері - третьої особи ОСОБА_4 та передані ОСОБА_2 для придбання квартири. Крім того, позивач стверджує про домовленість між ним та ОСОБА_2 переоформити спірну квартиру на позивача шляхом укладення договору дарування.
Згідно з частиною першою статті 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.
Відповідно до положень статей 1003 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.
За приписами частини першої статті 1007 ЦК України довіритель зобов`язаний видати повіреному довіреність на вчинення юридичних дій, передбачених договором доручення.
Відповідно до частини першої статті 245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.
Місцевий суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції встановили, що всупереч частини першої статті 81 ЦПК України сторона позивача не надала суду доказів на підтвердження наявності між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 довіреності або договору доручення на придбання спірної квартири відповідачем для позивача.
З огляду на викладене колегія суддів вважає обґрунтованим висновок судів, що за фактичних обставин відсутні підстави вважати, що придбання спірної квартири 
ОСОБА_2 було здійснене за грошові кошти ОСОБА_1 та існування домовленості між вказаними особами про подальше переоформлення спірної квартири.
Верховний Суд також відхиляє арґументи касаційної скарги про те, що суди встановили фактичні обставини справи на підставі недопустимих доказів, а також арґументи про те, що саме позивач сплачував грошові кошти за спірну квартиру, а не відповідач ОСОБА_2 , адже це спростовується матеріалами справи, а зі змісту оскаржених судових рішень відомо, що оцінку зібраним у справі доказам суди надали у сукупності.
Також позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги в частині визнання недійсним договору відступлення права вимоги від 16 вересня 2019 року, який був укладений між ТОВ «ФК «Столиця», як управителем, та ОСОБА_2 , як довірителем, покликався на статті 203, 215 ЦК України, які визначають загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину та підстави недійсності правочину.
Надавши оцінку таким твердженням суди вказували таке.
Частиною першою статті 215 ЦК України встановлено, що підставою для недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої-третьої, частини п`ятої, шостої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Отже, вказаними положеннями чітко встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину та підстави для недійсності правочину.
Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення».
Відповідно до положень статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Правомірність правочину презюмується і обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.
Колегія суддів вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій надали оцінку викладеному та правильно вважали, що при зверненні до суду з позовом позивач не навів конкретних норм законодавства, які б були порушені чи яким би суперечив договір відступлення права вимоги за договором № 12 про участь у фонді фінансування будівництва від 23 вересня 2015 року та договір відступлення майнових прав на об`єкт інвестування від 16 вересня 2019 року в момент їх укладення, не навів, яке саме право позивача порушене відповідачами, у зв`язку із укладенням оспорюваних правочинів, та яке підлягає захисту у судовому порядку, а тому правильно вказували на відсутність правових підстав для задоволення позову.
При цьому апеляційний суд також правильно зауважував, що позивач не звернув уваги на ту обставину, що підстав до визнання оспорюваного договору недійсним немає. Визнання оспорюваного договору відступлення недійсним ніяким чином не поновлює жодних прав позивача, оскільки в силу вимог статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. А наслідком визнання недійсним договору відступлення права вимоги за договором № 12 про участь у фонді фінансування будівництва від 23 вересня 
2015 року, укладеним 16 вересня 2019 року між ОСОБА_3 , як первісним довірителем та ОСОБА_2 новим довірителем та ТОВ «ФК «Столиця» могло б бути повернення прав довірителя до ОСОБА_3 , а не до позивача.
Наведеним також спростовується арґумент касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що  ОСОБА_2 не була реальним набувачем спірної квартири, а підписані нею угоди суперечать приписам статей 203, 215 ЦК України і є недійсними.
Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Змістом права власності є правомочності щодо права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (статті 328 ЦК України).
У відповідності до вимог частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).
Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.
Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
З матеріалів справи відомо та суди встановили, що позивач ОСОБА_1 у встановленому законом порядку права власності на спірну квартиру не набував, відтак, таке право у нього відсутнє, а тому не може бути предметом судового захисту.
Верховний Суд також вважає, що суд апеляційної інстанції правильно звернув увагу на те, що дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).
Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. 
Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 317/3272/16-ц (провадження № 61-156св17), зазначено, що згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.
Суд апеляційної інстанції правильно зауважив, що звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказував, що його колишня дружина ОСОБА_5 отримала у банку кредит і не повернула його. Позивач є поручителем і несе солідарну відповідальність, в тому числі і за рахунок належного йому майна. В зв`язку з цим, між 
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 склалась домовленість (був укладений усний договір доручення) про те, що квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 оформить на себе. У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача суду пояснив, що наявне судове рішення про стягнення боргу з його довірителя, як солідарного боржника, саме тому ОСОБА_1 вирішив оформити квартиру на матір, тоді ще його дружини - відповідача у справі ОСОБА_2 .
З огляду на викладене колегія суддів погоджується із висновком апеляційного суду, який правильно вважав, що позивач вчиняв дії на шкоду кредитора, на користь якого було ухвалене судове рішення про стягнення боргу, і саме з метою уникнення виконання своїх зобов`язань поручителя намагався придбати нерухоме майно через третіх осіб, тобто діяв очевидно недобросовісно та зловживав правом.
Верховний Суд також вважає необґрунтованим арґумент касаційної скарги з посиланням на правову позицію, викладену Верховним Судом у постанові 
від 11 вересня 2019 року у справі № 554/10202/13-ц, де заявник вказує на те, що він, стосовно оспорюваного правочину є заінтересованою особою, яка доводить, що саме вона здійснювала оплату вартості спірної квартири власними коштами і для себе, а тому він є належним позивачем і обраний ним спосіб захисту відповідає чинному законодавству, адже наведеною постановою відмовлено у задоволенні позову про визнання недійсною довіреності на представлення інтересів та визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, оскільки не встановлено, що мала місце зловмисна домовленість представника позивача та відповідача, тобто правова позиція викладена за фактичних обставин справи та правового регулювання, відмінного від справи, яка є предметом касаційного перегляду.

Висновок за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанції не спростовують.

Щодо судових витрат 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, немає.
Керуючись статтями 401, 406, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 08 листопада 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 травня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	І. В. Литвиненко	
		
	А. І. Грушицький	
		
	Є. В. Петров