ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2026 року 
м. Київ
справа № 300/1382/24
адміністративне провадження № К/990/4026/25
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Желєзного І. В.,
суддів: Білак М. В., Мацедонської В. Е., 
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 липня 2024 року (суддя Остап`юк С. В.) та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16 січня 2025 року (головуючий суддя Запотічний І. І., судді: Глушко І. В., Довга О. І.) у справі № 300/1382/24 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
1. У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Івано-Франківського окружного адміністративного суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , у якому просив визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо нерозгляду рапортів про звільнення з військової служби та зобов`язати звільнити з військової служби відповідно до підпункту «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII).
2. На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 30 січня 2024 року подав рапорти і документи для звільнення з військової служби через сімейні обставини на підставі абзацу 4 підпункту «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону № 2232-XII у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за його хворою матір`ю. Однак відповідач у задоволенні рапортів відмовив, із тих підстав, що документи, які долучені до рапортів не підтверджують необхідність постійного догляду та не підтверджують відсутність інших осіб, які можуть здійснювати догляд за його матір`ю. Вважає, що відповідач протиправно відмовив йому у звільненні з військової служби, у зв`язку з чим звернувся до суду з цим адміністративним позовом.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
3. Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 липня 2024 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16 січня 2025 року, позов задоволено частково. Визнано протиправною відмову ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232-XII. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 від 25 грудня 2023 року та вирішити питання про його звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232-XII. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
4. Суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що надані позивачем документи підтверджують наявність у нього хворої матері, яка потребує постійного догляду та відсутність інших членів сім`ї, які можуть здійснювати за нею такий догляд, отже наявні підстави для припинення (розірвання) контракту та звільнення позивача з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232-XII.
5. Також зазначили, що з метою захисту порушеного права позивача ефективним та належним способом є визнання протиправною відмову відповідача щодо звільнення позивача з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону № 2232-XII та зобов`язання відповідача розглянути рапорт позивача від 25 грудня 2023 року та вирішити питання про його звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232-XII, з урахуванням висновків суду про те, що позивач, має право на звільнення з військової служби під час воєнного стану через сімейні обставини у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за своєю матір`ю.
Короткий зміст та обґрунтування наведених в касаційній скарзі вимог
6. Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, військова частина НОМЕР_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, на обґрунтування якої зазначила, що суди не з`ясували обставини у справі, зокрема не дослідили наявність або відсутність інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд та не встановили належними та допустимими доказами чи такі особи (у разі їх наявності) самі потребують постійного догляду.
7. Скаржник зауважив, що факт наявності матері з інвалідністю не ототожнюється зі здійсненням щодо неї постійного догляду. Сам факт здійснення такого догляду потребує окремого доведення. На переконання скаржника, для звільнення позивачу необхідно надати документи які підтверджують: II групу інвалідності; необхідність «постійного догляду» за особою з інвалідністю II групи; відсутність інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.
8. На думку скаржника, на підтвердження відсутності інших осіб, які можуть здійснювати догляд, позивач має надати свідоцтво про смерть, рішення про визнання особи безвісті відсутньої, рішення про встановлення опіки або піклування тощо. У цьому випадку проходження військової служби відноситься до неможливості здійснювати постійний догляд, однак така неможливість наявна як у батька так і самого позивача.
9. Посилається на те, що у позивача є батько ОСОБА_2 та рідний брат ОСОБА_1 , що свідчить про наявність інших осіб, які можуть здійснювати постійний догляд. При цьому, стосовно рідного брата позивача до рапорту не долучено жодного документа, який підтверджує, що він не може здійснювати постійний догляд.
10. На підставі викладеного скаржник просить скасувати рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 липня 2024 року, залишене без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16 січня 2025 року та прийняти нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимоги повністю.
Позиція інших учасників справи
11. У відзиві на касаційну скаргу представник позивача зазначив, що оскаржувані рішення є такими, що ухваленні із правильним застосуванням норм матеріального права та у відповідності до норм процесуального права, а доводи та твердження, викладені в касаційній скарзі, є безпідставними.
12. У зв`язку з викладеним представник позивача просить касаційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.
Рух касаційної скарги
13. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду ухвалою від 17 лютого 2025 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою військової частини НОМЕР_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 липня 2024 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16 січня 2025 року у справі № 300/1382/24 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, та витребував із Івано-Франківського окружного адміністративного суду справу № 300/1382/24.
14. Ухвалою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 14 січня 2026 року справу № 300/1382/24 призначено до касаційного розгляду в порядку письмового провадження.
Обставини справи, установлені судами попередніх інстанцій 
15. 12 березня 2020 року ОСОБА_1 уклав контракт про проходження військової служби в Державній прикордонній службі України.
16. Відповідно до наказу начальника загону від 27 лютого 2023 року № 87-ОС «Про особовий склад» позивач прибув для подальшого проходження служби з НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України, з 26 лютого 2023 року, та наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України зарахований у розпорядження начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 .
17. Надалі, наказом «Про особовий склад» від 19 червня 2023 року № 317-ОС позивач призначений на посаду інспектора прикордонної служби 2-ї категорії - водієм відділення забезпечення прикордонної протитанкової застави другої прикордонної комендатури швидкого реагування.
18. Позивач звернувся із рапортами від 14 листопада 2023 року, від 25 грудня 2023 року та від 31 січня 2024 року про звільнення його з військової служби через сімейні обставини, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за його хворою матір`ю.
19. Відповідач листом від 27 листопада 2023 року № 12/33987/23-Вн у задоволені рапорту позивача від 14 листопада 2023 року відмовив, мотивувавши відмову тим, що долучені документи не підтверджують необхідність постійного догляду за ОСОБА_3 . Листом від 11 січня 2024 року № 08/1822/24-Вн у задоволені рапорту позивача від 25 грудня 2023 року відмовлено, відмову мотивовано тим, що долучені документи не підтверджують відсутність інших осіб, які можуть здійснювати догляд за ОСОБА_3 . Листом від 12 лютого 2024 року № 08/9205/24-Вн повідомлено, що оскільки позивач звертався з рапортом про звільнення з військової служби, відповідь була надана встановленим порядком, а тому, керуючись статтею 8 Закону України «Про звернення громадян», розгляд рапорту від 30 січня 2024 року припинено.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ КАСАЦІЙНОГО АДМІНІСТРАТИВНОГО СУДУ
Релевантні джерела права й акти їх застосування. Оцінка висновків судів першої та апеляційної інстанцій, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи
20. Відповідно до частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
21. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України).
22. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 4-7 частини третьої статті 353, абзацом другим частини першої статті 354 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 341 КАС України).
23. У справі, що розглядається, ОСОБА_1 , який проходить службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 , просить зобов`язати відповідача звільнити його з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232-XII у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою матір`ю.
24. Касаційне провадження в цій справі відкрито на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
25. Право на судовий захист реалізується особою шляхом подання позовної заяви до суду. Відповідно до частини першої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, позов може бути поданий у межах строку, встановленого цим Кодексом або іншими законами для звернення до адміністративного суду.
26. Частиною другою статті 122 КАС України встановлено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи визначено шестимісячний строк, який обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, якщо інше не встановлено законом.
27. Крім того, цим Кодексом та іншими законами можуть бути встановлені й інші строки для звернення до адміністративного суду (частина третя статті 122 КАС України).
28. Як було встановлено судами попередніх інстанцій, позивач звертався до відповідача із рапортами від 14 листопада 2023 року (відповідь на рапорт від 27 листопада 2023 року), 25 грудня 2023 року відповідь на рапорт від 11 січня 2024 року) та 31 січня 2024 року (відповідь на рапорт від 12 лютого 2024 року), у яких просив звільнити його з військової служби через сімейні обставини.
29. Однак з матеріалів справи видно, що позивач просив звільнити його з військової служби через сімейні обставини: у рапорті від 14 листопада 2023 року на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-XII; у рапорті від 25 грудня 2023 року на підставі абзацу 6 підпункту «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232-XII; у рапорті від 30 січня 2024 року на підставі абзацу 4 підпункту «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232-XII. Тобто кожен рапорт поданий з різних підстав, передбачених статтею 26 Закону № 2232-XII для звільнення з військової служби через сімейні обставини.
30. Позовна заява подана до суду 26 лютого 2024 року, а Івано-Франківський окружний адміністративний суд ухвалою від 04 березня 2024 року відкрив провадження у справі. 
31. Колегія суддів наголошує, що відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, за винятком випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
32. Конституційний Суд України неодноразово висловлював свою позицію щодо заборони зворотної дії законів, визначеної цією нормою Конституції.
33. Зокрема, у рішенні від 13 травня 1997 року №1-зп Конституційний Суд України зазначив, що норма статті 58 Конституції України закріплює один з основоположних принципів сучасного права - заборону зворотної дії законів. Це означає, що нормативно-правові акти застосовуються лише до правовідносин, що виникли після набрання ними чинності. Закріплення цього принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин і створює для громадян упевненість у тому, що їхнє становище не буде погіршене через прийняття нових законів чи інших нормативно-правових актів.
34. У рішенні від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 Конституційний Суд України підкреслив, що принцип, закріплений у статті 58 Конституції, слід тлумачити таким чином, що дія нормативно-правового акта починається з моменту набрання ним чинності і припиняється з його втратою чинності. Отже, для правовідносин, що виникли до набрання чинності певним актом, застосовується норма того акта, що був чинним на момент їх виникнення чи настання відповідної події.
35. У рішенні від 05 травня 2001 року № 3-рп/2001 Конституційний Суд України наголосив, що принцип, закріплений у частині 1 статті 58 Конституції, передбачає, що дія нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і завершилися до набрання чинності цим актом.
36. Як видно з матеріалів справи, спірні правовідносини виникли у період з листопада 2023 року до 12 лютого 2024 року, що не було належним чином враховано судами попередніх інстанцій. Застосування до спірних правовідносин пізнішої редакції вимог статті 26 Закону № 2232-XII (від 18 травня 2024 року) призводить до обов`язку позивача довести додаткові обставини, пов`язані з можливістю звільнення з військової служби, що не були передбачені редакцією Закону № 2232-XII на момент подання рапорту (рапортів). Позивач обґрунтовував своє прохання про звільнення з військової служби через сімейні обставини на підставі чинної на момент подання рапорту редакції статті 26 Закону № 2232-XII.
37. Колегія суддів звертає увагу, що абзац 4 підпункту «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (№ 2232-XII) у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, передбачає альтернативні способи документального підтвердження необхідності здійснення постійного догляду за хворими батьками, а саме: висновок медико-соціальної експертної комісії (МСЕК) або висновок лікарсько-консультативної комісії (ЛКК) закладу охорони здоров`я.
38. Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач надав висновок лікарської консультативної комісії № 399 від 31 жовтня 2023 року, у якому зазначено, що матір позивача потребує стороннього догляду.
39. Поняття «сторонній догляд» не є тотожним поняттю «постійний догляд». Правове регулювання понять спрямоване на забезпечення соціального захисту тих, хто через стан здоров`я потребує допомоги, і звільнення від військових обов`язків тих, хто цю допомогу надає. Сторонній догляд є категорією, що визначає, ким здійснюється допомога, а постійний догляд - наскільки тривало та інтенсивно ця допомога потрібна, стосується характеру догляду. Послуга догляду може бути як постійною, так і тимчасовою, що залежить від індивідуальних потреб особи та медичних висновків, які встановлюють тривалість потреби у догляді. 
40. Водночас «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232-XII (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) визначає, що підставою для звільнення є необхідність здійснення постійного догляду. 
41. Отже, у випадку, що є предметом дослідження, ключовим юридичним фактом, що створює право на звільнення з військової служби за сімейними обставинами, є документально підтверджена необхідність у постійному догляді за членом сім`ї. Ця обставина є обов`язковою умовою для реалізації зазначеного права.
42. Визначення потреби в сторонньому або постійному догляді, а також встановлення факту необхідності його надання, покладається на спеціалізовані медичні органи, а саме: медико-соціальні експертні комісії (МСЕК) та лікарсько-консультативні комісії (ЛКК) закладів охорони здоров`я.
43. Вказану обставину судами попередніх інстанцій належним чином не досліджено (та не мотивовано), що вказує на порушення принципів повноти та всебічності розгляду справи. 
44. Таким чином, Верховний Суд дійшов висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій вирішили цю справу без повного і всебічного з`ясування обставин справи.
45. Крім того, з тексту судових рішень не вбачається, що суди першої та апеляційної інстанцій досліджували питання щодо пропуску строку звернення до суду з цим позовом (зокрема щодо оскарження рішень відповідача від 27 листопада 2023 року № 12/33987/23-Вн та від 11 січня 2024 року № 08/1822/24-Вн).
46. Згідно зі статтею 242 КАС України, судове рішення має бути ухвалене на засадах верховенства права, повинно бути законним та обґрунтованим. Законність рішення полягає в тому, що воно ухвалене відповідно до норм матеріального права при дотриманні вимог процесуального права. Обґрунтованість рішення вимагає, щоб воно ґрунтувалося на всебічному та повному з`ясуванні обставин справи, що підтверджуються доказами, дослідженими в судовому засіданні, з належною оцінкою всіх доводів учасників процесу. Обґрунтованість також передбачає, що суд враховує усі обставини справи, що мають юридичне значення, надаючи належну юридичну оцінку доказам, їхній допустимості та відповідності нормам права. Судове рішення повинно відповідати меті адміністративного судочинства, а саме - забезпеченню справедливого, неупередженого та ефективного вирішення спору, що є основним принципом правосуддя.
47. Відповідно до приписів КАС України обґрунтованість рішення включає не лише формальну відповідність нормам права, а й реалізацію принципу всебічності та повноти розгляду справи. Це означає, що рішення суду повинно ґрунтуватися на ретельному та належному дослідженні всіх фактів, що мають суттєве значення для справи, зокрема на всебічному розгляді доказів. Суд не має пропускати важливі обставини справи, оскільки це може призвести до порушення принципу рівності сторін та права на справедливий суд. Обґрунтоване рішення є гарантією того, що суд не лише формально дотримався процесуальних норм, а й об`єктивно досліджував усі надані докази та факти, що важливі для ухвалення рішення.
48. Колегія суддів звертає увагу на те, що суди першої та апеляційної інстанцій під час розгляду цієї справи не застосували належну норму матеріального права, яка була чинною саме на момент виникнення спірних правовідносин. Відповідно до загальновизнаних доктринальних підходів та сталої практики Верховного Суду, саме застосування матеріальних норм у редакції, чинній на час виникнення відповідних правовідносин, є визначальною умовою забезпечення принципу правової визначеності й передбачуваності судових рішень.
49. Невиконання повною мірою судами цих засад призвело до того, що вони не змогли належним чином встановити повне та достовірне коло фактичних обставин, які мають вирішальне значення для правильного вирішення спору по суті. Недостатньо детальне дослідження обставин справи зумовило передчасні, неповні та недостатньо обґрунтовані висновки щодо прав і обов`язків сторін. 
50. Колегія суддів наголошує, що правильне й повне застосування відповідних норм матеріального права, а також належне та всебічне встановлення фактичних обставин справи відповідно до вимог процесуального законодавства є необхідними й обов`язковими передумовами для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення. 
51. Водночас слід наголосити, що відповідно до положень статті 341 КАС України встановлення фактичних обставин у касаційному судочинстві неможливе. Касаційний суд не має правової можливості втручатися у фактичне з`ясування обставин справи, які не були належно досліджені судами першої та апеляційної інстанцій. Це обумовлено тим, що касаційний суд не має компетенції встановлювати нові факти або переглядати фактичну сторону справи. Його роль обмежується перевіркою правильності застосування норм матеріального та процесуального права судами нижчих інстанцій.
52. Згідно із частиною другою статті 353 КАС України, підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій та направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливлюють належне встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Порушення процесуальних норм може бути підставою для скасування судового рішення, якщо: суд не дослідив належним чином зібрані докази у справі, при цьому касаційна скарга містить обґрунтовані підстави для оскарження.
53. Ураховуючи вищезазначене, для забезпечення правильного розгляду адміністративних справ необхідно гарантувати повноцінне дослідження всіх доказів та об`єктивне з`ясування обставин, що мають значення для вирішення спору. Суд повинен забезпечити належне застосування норм як матеріального, так і процесуального права.
54. Оскільки судами першої та апеляційної інстанцій застосовано норми Закону № 2232-XII у редакції, яка набула чинності вже після виникнення спірних правовідносин, а також не було належним чином досліджено щодо дотримання строків звернення до суду, а також не з`ясовано відповідним чином обставини справи, тоді як їх встановлення впливає на правильність вирішення спору, Верховний Суд дійшов висновку, що рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 липня 2024 року та постанова Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16 січня 2025 року у справі № 300/1382/24 належить скасувати з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.
55. При новому розгляді справи суду першої інстанції необхідно взяти до уваги викладене в цій постанові й установити обставини справи, що мають значення для правильного її вирішення.
Висновки щодо розподілу судових витрат
56. З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність підстав, наведених у статті 139 КАС України, судові витрати не розподіляються.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.
Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 липня 2024 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16 січня 2025 року скасувати, а справу № 300/1382/24 направити на новий розгляд до Івано-Франківського окружного адміністративного суду.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач І. В. Желєзний
Судді М. В. Білак
В. Е. Мацедонська