УХВАЛА

05 січня 2026 року 
м. Київ

справа №160/10287/25
адміністративне провадження № К/990/51381/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Мельник-Томенко Ж.М.,
суддів: Жука А.В.,  Загороднюка А.Г., 
перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Одуд Андрій Андрійович, на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.07.2025 та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 11.11.2025 у справі №160/10287/25 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , третя особа - Міністерство оборони України про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 , третя особа - Міністерство оборони України, в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати позивачу у повному розмірі додаткової винагороди відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплаті військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» у розмірі до 100 000 гривень за період з 01.08.2024 по 31.12.2024 пропорційно дням участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх здійснення у період здійснення зазначених заходів;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплаті військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» за період з 01.08.2024 по 31.12.2024 у розмірі 281 799,17 грн.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.07.2025, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 11.11.2025, позов залишено без задоволення.
Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, 09.12.2025 ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Одуд Андрій Андрійович, через підсистему «Електронний суд» подав касаційну скаргу до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 16.12.2025 зазначену касаційну скаргу залишено без руху та надано скаржнику строк для усунення недоліків шляхом надання скарги в новій редакції з доказами надсилання її копії іншим учасникам справи, у якій навести належні обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1-4 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
На виконання указаної ухвали скаржник направив Суду касаційну скаргу в новій редакції.
Проаналізувавши зміст касаційної скарги в новій редакції, суд вважає, що вона не усуває виявлених недоліків, які слугували підставою для залишення касаційної скарги без руху.
У касаційній скарзі в новій редакції скаржник зазначає про неврахування судами висновків, викладених Верховним Судом у постановах від 22.11.2023 у справі №520/690/23, від 19.06.2025 у справі №260/6009/23. 
У касаційній скарзі в новій редакції скаржник повторно зазначає про неврахування судами висновків, викладених Верховним Судом у постанові від 22.11.2023 у справі №520/690/23. Водночас, поза увагою скаржника лишилось те, що вказана постанова була врахована судом апеляційної інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення, на чому наголошувалось в ухвалі Верховного Суду від 16.12.2025 у цій справі.
Досліджуючи доводи скаржника щодо неврахування апеляційним судом висновків, викладених Верховним Судом у постанові від 19.06.2025 у справі №260/6009/23, Суд виходить з такого.
Варто зазначити, що недостатньо самого лише зазначення постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права, обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними.
За висновками Великої Палати Верховного Суду, подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (постанови від 27.03.2018 у справі №10/17999/16, від 25.04.2018 у справі №910/24257/16).
Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду судовими рішеннями в подібних правовідносинах є такі, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (постанови від 16.05.2018 у справі №910/5394/15-г, від 19.06.2018 у справі №922/2383/16, від 12.12.2018 у справі №2-3007/11, від 16.01.2019 у справі №757/31606/15-ц, від 19.05.2020 у справі №910/719/19).
Також, Суд зауважує, що вказана скаржником постанова Верховного Суду від 19.06.2025 у справі №260/6009/23 та оскаржувані судові рішення прийняті не у подібних правовідносинах та за різних фактичних обставин справи, з урахуванням різної нормативної бази, що у своїй сукупності не дозволяє аналогічно застосувати ті ж самі положення законодавства та, відповідно, правові позиції у даній справі. 
У справі №260/6009/23 спір хоч і стосувався виплати додаткової грошової винагороди у збільшеному (до 100 000 грн) розмірі, натомість за обставинами цієї справи позивач надавав суду довідку про період участі позивача у забезпеченні здійснення заходів національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії в межах Сумської області, яку, як зазначив Верховний Суд у постанові від 19.06.2025, суд апеляційної інстанції відхилив як доказ та не встановив правових підстав для її видачі, а також не перевірив, чи підтверджується участь позивача в означених цією довідкою заходах в окреслений нею період у сукупності з іншими доказами у справі.
Водночас, у справі №160/10287/25 суди попередніх інстанцій, залишаючи позов без задоволення, виходили з ненадання позивачем доказів виконання бойових завдань. При цьому суди виснували, що сама по собі наявність бойових розпоряджень (наданих позивачем) не свідчить про безпосередню участь конкретного військовослужбовця, у спірних відносинах позивача у бойових діях у спірний період.
З огляду на наведене, колегія суддів Верховного Суду констатує, що правовідносини у цій справі та у справі №260/6009/23 не є подібними.
Суд зазначає, що таке формальне посилання на постанови Верховного Суду (зокрема, і цитування окремих абзаців зазначених постанов), не може вважатись належним обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, оскільки заявником не обґрунтовано подібності правовідносин у справах, на які він посилається.
Ураховуючи наведене, Суд уважає недоведеними наявність підстави касаційного оскарження, визначених пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
При цьому, з урахуванням змін до КАС України, які набрали чинності 08.02.2020, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини умови прийнятності касаційної скарги можуть бути більш суворими ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у цьому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах "Леваж Престасьон Сервіс проти Франції" ("Levages Prestations Services v. France") від 23.10.1996, заява №21920/93; "Гомес де ла Торре проти Іспанії" ("Brualla Gomes de la Torre v. Spain") від 19.12.1997, заява №26737/95).
З огляду на наведене, станом на дату постановлення цієї ухвали скаржником не виконано вимоги ухвали Верховного Суду від 16.12.2025 про залишення касаційної скарги без руху в частині належного обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1-4 частини четвертої статті 328 КАС України, а тому касаційна скарга підлягає поверненню.
Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.
Згідно з частиною другою статті 332 КАС України до касаційної скарги, яка не оформлена відповідно до вимог, встановлених статтею 330 цього Кодексу, застосовуються положення статті 169 цього Кодексу.
За таких обставин касаційну скаргу слід повернути особі, яка її подала. 
Керуючись статтями 169, 328, 330, 332 КАС України, 
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Одуд Андрій Андрійович, на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.07.2025 та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 11.11.2025 у справі №160/10287/25 - повернути скаржнику.
Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи. Скаржнику надіслати копію ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами.
Повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і не може бути оскаржена.

Судді 	Ж.М. Мельник-Томенко   А.В. Жук 	
	А.Г. Загороднюк