ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 січня 2026 року
м. Київ
справа №755/15984/23
провадження № 51-5319км24
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд) у складі:
головуючого	ОСОБА_1 ,	
суддів	ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,	
за участю: секретаря судового засідання захисника  прокурора	 ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,	
розглянув у судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах засудженого 
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя м. Києва,
на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 08 квітня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 03 жовтня 2024 року.
Обставини справи

1. Оскарженим вироком ОСОБА_7 засуджено за частиною 4 статті 186 Кримінального кодексу України (далі - КК) до позбавлення волі на строк 7 років 1 місяць. 
2. Суд визнав доведеним, що 04 жовтня 2023 року приблизно о 14:15 поруч із будинком № 3 на проспекті Леоніда Каденюка в м. Києві засуджений взяв з лавки рюкзак та мобільний телефон, які належали ОСОБА_8 , 2013 року народження. Потерпіла почала кричати та кинулась наздоганяти засудженого, проте він разом з викраденими речами втік, чим завдав майнової шкоди на загальну суму 7123,55 грн. 
3. Такі дії ОСОБА_7  кваліфіковано як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно, в умовах воєнного стану.
4. Апеляційний суд оскарженою ухвалою від залишив вирок без змін.
Вимоги і доводи касаційних скарг

5. Посилаючись на частину 1 статті 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), захисник просить скасувати вирок та ухвалу і призначити новий розгляд в суді першої інстанції.
6. Він вважає, що дії засудженого слід кваліфікувати за статтею 185 КК, оскільки той був упевнений, що заволодіває майном таємно від будь-яких осіб, у тому числі й потерпілої. 
7. Також він стверджує, що суд першої інстанції порушив право сторони захисту на перехресний допит потерпілої.
8. На думку захисника, апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про повторне дослідження доказів, належним чином не вмотивував свого рішення, тому оскаржувана ухвала не відповідає вимогам статті419 КПК. 
Позиції учасників касаційного розгляду

9. Захисник підтримав свою касаційну скаргу.
10. Прокурор заперечив проти задоволення касаційних вимог сторони захисту та просив залишити судові рішення без зміни.
11. Іншим учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, клопотань про його відкладення до суду касаційної інстанції не надходило. 
Оцінка Суду

12. Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників касаційного розгляду, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи сторін, Суд дійшов висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню.
13. Відповідно до статті 433 КПК суд касаційної інстанції не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржених судових рішеннях, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Проте він зобов`язаний перевірити в межах доводів, висловлених у касаційних скаргах, чи було додержано судами першої й апеляційної інстанцій процесуальні норми, що регулюють розгляд судами пред`явленого обвинувачення, у тому числі положення, що стосуються оцінки доказів з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а сукупності доказів - їх достатності для висновків суду.
14. При вирішенні питання щодо достатності встановлених під час змагального судового розгляду доказів для визнання особи винуватою суди мають керуватися стандартом доведення (стандартом переконання), визначеним частинами другою та четвертою статті 17 КПК, що передбачають:
«2. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом…
4. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи».
15. Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону. Зокрема, у справах, в яких наявність та/або характер умислу має значення для правової кваліфікації діяння, суд у своєму рішення має пояснити, яким чином встановлені ним обставини справи доводять наявність умислу саме такого характеру, який є необхідним елементом складу злочину, і виключають можливу відсутність умислу або інший характер умислу.[1]
16. Доводи касаційної скарги сторони захисту зводяться до того, що суди не спростували наявними у справі доказами твердження засудженого про те, що він був упевнений в тому, що заволодіння майном відбувається таємно від будь-яких осіб, а тому дали неправильну правову оцінку діям засудженої.
17. Відповідно до усталеної судової практики, зокрема й пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності»[2], крадіжка (таємне викрадення чужого майна) - це викрадення, здійснюючи яке, винна особа вважає, що робить це непомітно для потерпілого чи інших осіб, а грабіж - це відкрите викрадення чужого майна у присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, котра у свою чергу усвідомлює, що її дії помічені й оцінюються як викрадення.
18. Виходячи з наведеного викрадення є таємним і в тому разі, коли воно відбувається у присутності іншої особи, якщо винна особа не знає про це чи вважає, що робить це непомітно для неї. 
19. Суд у своїх рішеннях[3] зазначав, що мотивування, обґрунтування висновків суду, передбачає не простий виклад (а тим більше - перерахування) доказів, а й їх аналіз. Не можна визнати мотивованим вирок, в якому зміст доказів не розкрито, у якому залишилися не спростованими докази, що суперечать обвинуваченню або не приведені переконливі мотиви на спростування будь-якого доказу. 
20. У цій справі засуджений під час досудового розслідування та розгляду в судах нижчих інстанцій послідовно стверджував, що, коли він взяв рюкзак, то не бачив дітей і вважав, що його дії були таємними.
21. На спростування позиції засудженого суд першої інстанції виклав у вироку результати опитування малолітньої ОСОБА_8 у «Зеленій кімнаті», яка повідомила, що бачила чоловіка, який викрав її рюкзак, описала його прикмети і зазначила, що побігла за ним, проте він зник у арці. 
22. Суд зазначає, що допит потерпілої відбувався після затримання засудженого. Однак ані засудженому, ані його захиснику не було надано можливості якимось чином поставити питання потерпілій, які, зокрема, могли бути спрямовані на з`ясування обставин, що підтверджують або спростовують усвідомлення засудженим характеру заволодіння майном. Крім того, як свідчать матеріали справи, бесіда у «Зеленій кімнаті» була спрямована на визначення психологічних наслідків події, а не на встановлення фактів. За таких обставин, відомості, отримані внаслідок бесіди, не можуть бути допустимими на доведення винуватості засудженого.
23. Суд також описує перебіг подій зафіксованих на відеозаписах камер спостереження і доходить висновку, що обвинувачений розумів (не міг не розуміти), що його злочинні дії помітили діти. Однак у вироку не зазначено, на підставі яких фактичні даних, що містяться на відеозапису, суд зробив висновок про усвідомлення засудженим того, що його носять відкритий характер. 
24. Відеозапис (без звуку) з місця події, зокрема, поведінка дівчат на відео, як про це зазначено у вироку, не доводить, що засуджений розумів, що він викритий у вчиненні крадіжки, а тому з метою утримання викраденого з місця події втік. Втеча засудженого лише з метою уникнення викриття не може бути підставою для висновку, що він усвідомлював відкритий характер заволодіння ним майном потерпілої, а те, що він «не міг не розуміти» цих обставин є лише припущенням суду.
25. . За таких обставин Суд не вбачає підстав вважати, що умисел засудженого на відкрите заволодіння майном доведено стороною обвинувачення поза розумним сумнівом. 
26. На підставі викладеного Суд дійшов висновку, що кваліфікацію діяння засудженого слід змінити з частини 4 статті 186 КК на частину 4 статті 185 КК (за ознаками повторності та вчинення злочину в умовах воєнного стану) та призначити йому покарання в межах санкції цього закону.
27. Таким чином, оскаржені вирок і ухвала підлягають зміні на підставах, передбачених пунктами 1 та 2 частини 1 статті 438 КПК, а касаційна скарга захисника - частковому задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, Суд 
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника задовольнити частково.
Вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 08 квітня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 03 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_7 змінити. Перекваліфікувати дії засудженого з частини 4 статті 186 КК на частину 4 статті 185 КК і призначити за цим законом покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1  ОСОБА_2 ОСОБА_3 

[1] Постанови від 4 липня 2018 року у справі № 688/788/15-к, https://reyestr.court.gov.ua/Review/75286445, від 21 вересня 2022 рокуу справі № 681/742/19, https://reyestr.court.gov.ua/Review/106454438, від 29 серпня 2023 року у справі № 527/2011/15-к, https://reyestr.court.gov.ua/Review/113148661 та інших 

[2] https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/v0010700-09/stru2/conv

[3] Постанова від 21 лютого 2023 року у справі № 693/824/16-к, https://reyestr.court.gov.ua/Review/109242132