постанова
Іменем України 

14 січня 2026 року
м. Київ

справа № 461/59/18
провадження № 51-2282км25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора ОСОБА_7 на ухвалу Львівського апеляційного суду від 17 березня 2025 року у кримінальному провадженні щодо 

ОСОБА_8 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, жителя АДРЕСА_1 , 

який обвинувачувався у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 289, ч. 4 ст. 358 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Галицький районний суд м. Львова вироком від 11 липня 2024 року визнав ОСОБА_8 невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 289 та ч. 4 ст. 358 КК, і виправдав у зв`язку з недоведеністю того, що кримінальні правопорушення вчинено обвинуваченим. Вирішив питання стосовно речових доказів та процесуальних витрат.

Орган досудового розслідування обвинувачувавОСОБА_8 у тому, що він, діючи умисно, переслідуючи корисливий мотив, за невстановлених обставин, 18 липня 2015 року в період з 19:30 по 21:30, перебуваючи неподалік будинку № 1-Б на вул. Черняхівського в м. Одесі, шляхом використання заздалегідь підготовленого електронного пристрою для сканування сигналу ? електронного ключа ? проник до салону автомобіля та потім незаконно заволодів належним ОСОБА_9 автомобілем марки «Infinity QX70», державний номерний знак НОМЕР_1 , , всупереч її волі, чим завдав потерпілій великої матеріальної шкоди на суму 800 тис. грн.

Крім того, ОСОБА_8 , який керував автомобілем марки «Toyota Highlander», державний номерний знак НОМЕР_2 , 01 серпня 2015 року близько 15:30 у м. Одесі, під час перевірки документів надав працівникам міліції завідомо підроблене посвідчення водія.

Також ОСОБА_8 , діючи у складі організованої групи, із трьома особами, матеріали щодо яких виділено в окреме судове провадження, згідно з розробленим планом, у період з 20:00 02 жовтня 2017 року по 06:00 наступного дня, перебуваючи поряд із будинком № 72 на просп. Червоної Калини в м. Львові, діючи як організатор, за допомогою попередньо підготовлених знарядь, заволодів автомобілем марки «Mazda CX5», 2017 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3 , вартістю 750 000 грн, після чого надав вказівку особі, матеріали щодо якої виділено в окреме судове провадження, доставити викрадений автомобіль у місце схову.

Крім того, ОСОБА_8 , діючи в складі організованої групи, з трьома особами, матеріали щодо яких виділено в окреме судове провадження, згідно з розробленим планом, у період з 21:00 02 жовтня 2017 року по 06:00 наступного дня на вул. Перфецького в м. Львові, діючи як організатор, за допомогою попередньо підготовлених знарядь всупереч волі потерпілого заволоділи автомобілем марки «Mazda 6», 2015 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_4 , вартістю 830 000 грн, який заздалегідь підшукали для викрадення. Після цього один з учасників організованої групи, матеріали щодо якого виділено в окреме провадження, за вказівкою ОСОБА_8 доставив викрадене майно в місце схову.

Також він, діючи в складі організованої групи, згідно з розробленим планом, повторно з трьома особами, матеріали щодо яких виділено в окреме судове провадження, в період з 22:00 02 жовтня 2017 року по 06:00 наступного дня на вул. Зарицьких у м. Львові, діючи як організатор, за допомогою попередньо підготовлених знарядь всупереч волі потерпілого заволоділи автомобілем марки «Mazda CX5», 2013 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_5 , який заздалегідь підшуканли для викрадення. Після цього один з учасників організованої групи, матеріали щодо якого виділено в окреме провадження, за вказівкою ОСОБА_8 доставив викрадений автомобіль у місце схову.

Крім того, ОСОБА_8 перебуваючи в готельному комплексі «Хап-ОК», надав працівникам підроблене посвідчення водія серії НОМЕР_6 , видане 16 лютого 2008 року Білоцерківським МРВ ДАІ при УМВС України у Київській області.

Львівський апеляційний суд ухвалою від 17 березня 2025 року вирок суду першої інстанції залишив без змін.

Вимоги та доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу Львівського апеляційного суду від 17 березня 2025 року у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Указує, що суд апеляційної інстанції, не спростував доводів, викладених у скарзі прокурора, щодо безпідставності виправдання ОСОБА_8 через неконкретизованість висунутого обвинувачення.

Як зауважує прокурор, апеляційний суд необґрунтовано погодився з визнанням місцевим судом недопустимими усіх доказів сторони обвинувачення, які стосуються кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК, зокрема з тим що докази зібрані неуповноваженими особами, оскільки доручення на проведення досудового розслідування та здійснення процесуального керівництва не підписані ними. 

Стверджує, що суд апеляційної інстанції безпідставно залишив доводи прокурора стосовно факту вилучення в ОСОБА_8 посвідчення водія на прізвище ОСОБА_10 ще до внесення відомостей у ЄРДР.

Звертає увагу, що суд проігнорував показання свідка ОСОБА_11 , який повідомляв, що ОСОБА_8 особисто пред`являв йому як документ зазначене посвідчення, а також відображені в ньому дані вказував у поясненні.

Акцентує на безпідставній відмові у дослідженні зазначеного пояснення.

На думку касатора, відсутність, на час відкриття матеріалів захисту провадження для ознайомлення, доручення слідчому ОСОБА_12 на проведення досудового розслідування та постанови про створення групи слідчих для розслідування не може бути причиною визнання усіх доказів (за епізодами незаконного володіння транспортними засобами потерпілих ОСОБА_13 , ОСОБА_14 і ОСОБА_15 ) недопустимими.

При цьому зазначає, що указані документи були наявні в матеріалах кримінального провадження на час виконання вимог ст. 290 Кримінального процесуального кодексу України (далі ? КПК); відповідне доручення та постанову про створення групи слідчих прокурор надав під час подання доказів за клопотанням сторони захисту.

Водночас апеляційний суд, відхиляючи цей довід, не навів своїх доводів на спростування таких тверджень.

Прокурор у касаційній скарзі також указує, що складання протоколу огляду місця події від 17 липня 2015 року та протоколу обшуку від 02 серпня 2015 року недержавною мовою не порушує права на захист ОСОБА_8 , а тому нема підстав для визнання їх недопустимими.

Підкреслює, що з протоколів зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж убачається підготовка ОСОБА_16 та ОСОБА_8 до вчинення злочинів, а протокол про результати спостереження за ОСОБА_16 підтверджує зустріч останнього з ОСОБА_8 , їх рух у двір та виїзд ОСОБА_16 на викраденому у потерпілого ОСОБА_13 автомобілі.

Указує, що відповідно до протоколу обшуку за місцем перебування ОСОБА_8 було виявлено та вилучено значну кількість ключів від різних марок автомобілів, заготовки ключів й інші речі, які можуть бути використані в ході незаконного заволодіння транспортними засобами, а твердження сторони обвинувачення про неодноразове притягнення ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності за ст. 289 КК слід розглядати як його обізнаність щодо використання вилучених предметів і наявність необхідної підготовки.

Касатор звертає увагу, що організатором групи був саме ОСОБА_8 , що підтверджується звітністю перед ним іншими учасниками, а також що він лише здійснював відкриття автомобілів перед їх заволодінням.

Зазначає, що відсутність ОСОБА_8 за місцем розташування викрадених автомобілів не може спростовувати організацію ним заволодіння транспортними засобами потерпілих.

Позиції інших учасників судового провадження

У судовому засіданні прокурор підтримала касаційну скаргу, просила скасувати ухвалу апеляційного суду і направити справу на новий розгляд у суд апеляційної інстанції.

Захисник просив залишити рішення суду без зміни. 

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, доводи учасників процесу, перевіривши матеріали кримінального провадження, доводи, викладені в скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга прокурора не підлягає задоволенню у зв`язку з таким.

Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. 

Відповідно до положень ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

На будь-яких інших підставах, зокрема через неповноту судового розгляду та невідповідність висновків, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, суд касаційної інстанції не вправі приймати рішення про скасування чи зміну оскаржуваного або оскаржуваних судових рішень, а виходить з обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій.

Колегія суддів наголошує, що дослідження фактичних обставин кримінального провадження та оцінка доказів є предметом перевірки судів першої та апеляційної інстанцій.

Як визначено ст. 370 КПК, судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог, установлених у ст. 94 цього Кодексу, де мають бути наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За приписами ст. 94 КПК суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Згідно зі ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності винуватості особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до сталої практики Верховного Суду під час оцінки доказів необхідно керуватися критерієм доведення винуватості поза розумним сумнівом.

У достовірності факту (винуватості особи) не повинно залишитися розумних сумнівів. Це не означає, що в його достовірності взагалі немає сумнівів, а означає, що всі альтернативні можливості пояснення наданих доказів є надмірно малоймовірними.

За правилами ст. 419 КПК в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, має бути зазначено: короткий зміст вимог, викладених у апеляційній скарзі, та зміст судового рішення суду першої інстанції; узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, й узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження; обставини, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, з посиланням на докази; мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними та мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив, постановляючи ухвалу, а також положення закону, яким він керувався.

У частині 2 цієї статті вказано, що при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Згідно зі ст. 404 КПК апеляційна процедура передбачає оцінку оскаржуваного вироку щодо його відповідності нормам кримінального та процесуального законів, фактичним обставинам кримінального провадження, а також дослідженим у судовому засіданні доказам.

За статтею 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

У статті 92 КПК зазначено, що обов`язок доказування покладено на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом.

Ухвала апеляційного суду - це рішення суду вищого рівня стосовно законності, обґрунтованості та вмотивованості рішення суду першої інстанції, 
що перевіряється в апеляційному порядку. Отже, ухвала апеляційного суду має відповідати вимогам статей 370, 419 КПК, в тому числі бути законною, обґрунтованою та мотивованою.

З оскаржуваного прокурором судового рішення апеляційний суд установив, що, ухвалюючи виправдувальний вирок, місцевий суд відповідно до вимог кримінального процесуального закону здійснив ґрунтовний аналіз доказів, наданих сторонами обвинувачення та захисту, і згідно зі ст. 94 КПК оцінив їх з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку. Свій висновок про визнання ОСОБА_8 невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 289 та ч. 4 ст. 358 КК, і виправдання у зв`язку з недоведеністю того, що злочини вчинено обвинуваченим, суд зробив на підставі показань обвинуваченого та свідків, аналізу фактичних даних, які містяться в документах.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Суд прийшов до висновків, що суди з дотриманням вимог статей 94, 370 КПК перевірили більшість доказів сторони обвинувачення.

Так, належно проаналізовано доводи прокурора про допустимість доказів, які стосуються кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК, зокрема зазначено, щоу супереч вимогам статей 37, 110 КПК процесуальні документи, у яких відображені рішення керівників органу досудового розслідування ОСОБА_17 й ОСОБА_18 та прокурора ОСОБА_19 , не містять підписів відповідних посадових осіб, а тому слідчі ОСОБА_20 і ОСОБА_21 та прокурори ОСОБА_22 й ОСОБА_23 не мали і не були наділені за встановленою процедурою передбаченими статтями 36, 40 КПК повноваженнями, відповідно, слідчого та прокурора в даному кримінальному провадженні № 12015160500005754, тож подані прокурором письмові докази у цьому кримінальному провадженні визнано недопустимими.

Взято до уваги також те, що представник правоохоронного органу держави Україна складав процесуальні документи (протокол огляду від 17 липня 2015 року та протокол обшуку від 02 серпня 2015 року) недержавною мовою.

Суди детально дослідили протоколи зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж та мотивовано зазначили, що негласних слідчих дій щодо ОСОБА_24 проведено не було, а також що органи досудового розслідування не довели належності голосу не тільки ОСОБА_16 (невстановлена особа), стосовно якого було проводено НСРД, а й будь-якій іншій особі, зокрема ОСОБА_25 .

З достатнім обґрунтуванням відкинуто доводи про те, що ОСОБА_8 був організатором групи, яка заволодівала транспортними засобами, та враховано, що:

- ніхто з учасників кримінального провадження не повідомив суду про те, що він був очевидцем заволодіння ОСОБА_26 наведеними у обвинувальному акті транспортними засобами;
- жоден доказ, наданий суду прокурором, зокрема висновки експерта, не містить даних про те, що саме предмети й речі, вилучені у ОСОБА_24 , були засобами та знаряддями, за допомогою яких було здійснено заволодіння автомобілями, наведеними в обвинувальному акті. Більше того прокурор в ході судового розгляду не вказав, яким саме приладом було відкрито та приведено у рух автомобілі;
- ніякий доказ, наданий суду, не фіксує перебування ОСОБА_24 на місці вчинення злочинів у момент заволодінням транспортними засобами;
- у матеріалах справи немає жодного доказу, який прямо вказує на те, що ОСОБА_27 вчинив незаконне заволодіння автомобілями;
- жоден належний та допустимий доказ не фіксує спілкування ОСОБА_24 з іншими учасниками організованої групи з приводу погодження планів скоєння злочинів, підготовки до них, розподілу ролей кожного учасника, ієрархії чи організації цієї групи, визначеної органом досудового розслідування.

Водночас заслуговують на увагу доводи прокурора про те, що суд апеляційної інстанції всупереч вимогам статей 370, 419 КПК, навівши в ухвалі конкретні доводи прокурора, дав на них неповну відповідь, а на деякі взагалі не відповів, зокрема щодо оцінки показань працівників поліції ОСОБА_28 і ОСОБА_29 , неконкретності пред`явленого обвинувачення, вилучення в ОСОБА_8 значної кількості ключів від автомобілів різних марок, заготовки ключів й інших речей, які можуть бути використані в ході незаконного заволодіння транспортними засобами.

Однак у будь-якому разі виправлення вказаних недоліків судового розгляду не вплине у майбутньому на судове рішення по суті, оскільки, як видно з апеляційної скарги, прокурор оскаржував вирок місцевого суду лише на підставах істотного порушення вимог КПК, а згідно зі сталою судовою практикою викладеною в постановах об`єднаної палати від 23 вересня 2019 року (справа № 728/2724/16-к) та 14 вересня 2020 року (справа № 740/3597/17), засудження особи під час нового розгляду після скасування виправдувального вироку є крайнім за тяжкістю випадком погіршення становища особи в кримінальному провадженні. Об`єднана палата зробила висновок, що вказані вище норми кримінального процесуального законодавства мають однаково застосовуватися як під час нового розгляду після скасування вироку за необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання, так і під час нового розгляду після скасування виправдувального вироку.

Заборона щодо погіршення становища обвинуваченого, яка виникає після скасування рішення суду першої інстанції апеляційним судом з підстав, не зазначених у ч. 2 ст. 416 КПК, продовжує діяти на весь наступний період кримінального провадження стосовно цього обвинуваченого (на всі подальші випадки нового розгляду в суді першої інстанції) незалежно від того, скільки разів буде здійснюватися розгляд у суді першої інстанції в цьому ж провадженні.

У зв`язку із цим у ході повторного розгляду справи суд буде позбавлений можливості погіршити становище обвинуваченого та визнати його винуватим у вчиненні злочину, оскільки для цього в апеляційній скарзі необхідно було вказати на неправильність застосування того чи іншого закону про кримінальну відповідальність як на додаткову підставу для скасування судового рішення, що передбачено ст. 413 КПК, а не лише на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.

Хоча в касаційній скарзі прокурор як на одну з підстав скасування судового рішення посилається на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, однак Суд акцентує, що в апеляційній інстанції вироку місцевого суду з цієї підстави оскаржено не було.

Ураховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що касаційна скарга прокурора з наведених у ній мотивів та підстав задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 369, 376, 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив: 

Ухвалу Львівського апеляційного суду від 17 березня 2025 року у кримінальному провадженні щодо  ОСОБА_8  залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора ОСОБА_7  - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає. 

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3