ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2026 року
м. Київ

справа № 759/18712/21
провадження № 51-3062 км 25
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати 
Касаційного кримінального суду (далі - Суд, колегія суддів) у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання  ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Київського апеляційного суду від 27 травня 2025 року стосовно 
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця та мешканця 
АДРЕСА_1 ,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Святошинський районний суд м. Києва вироком від 31 жовтня 2023 року, залишеним без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 27 травня 2025 року, засудив ОСОБА_6 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК, до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, на підставі ст. 75 КК звільнив від його відбування з випробуванням з іспитовим строком 3 роки, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ч. 1, пунктами 2, 4 ч. 3 ст. 76 цього Кодексу.
За обставин, детально наведених у судових рішеннях, ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він приблизно в 00:30 19 червня 2021 року, перебуваючи на АДРЕСА_2 , шляхом зламу замка вхідних дверей проник до технічного приміщення, звідки таємно, повторно викрав майно, яке належить ОСОБА_7 , заподіявши потерпілому майнової шкоди на загальну суму 2 846 грн. 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
Прокурор, не погодившись із ухвалою апеляційного суду через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості, подав касаційну скаргу, в якій просить її скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Свої вимоги прокурор мотивував тим, що суд апеляційної інстанції: 
- всупереч вимогам ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги сторони обвинувачення про неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, а саме необґрунтоване застосування ст. 75 КК, що призвело до невідповідності призначеного ОСОБА_6 покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок м`якості;
- безпідставно погодився з висновком суду першої інстанції про можливість звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК;
- не врахував того, що ОСОБА_6 неодноразово судимий, у тому числі за вчинення корисливих злочинів.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор підтримав доводи касаційної скарги, просив скасувати оскаржуване рішення та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Мотиви Суду
Положеннями ст. 433 КПК встановлено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визначати доведеними обставини, що були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу; переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. 
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у судових рішеннях, та правильність кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 185 КК у касаційному порядку не оспорюються. 
Доводи про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного засудженому покарання тяжкості кримінальних правопорушень та його особі
В касаційній скарзі прокурор порушує питання про безпідставне застосування до ОСОБА_6 положень ст. 75 КК, що, на його думку, призвело в цілому до м`якості призначеного покарання.
Колегія суддів не погоджується з цими твердженнями прокурора з огляду на таке. 
Статтею 370 КПК визначено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. 
Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. 
Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їхньої небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК. 
Приписами ст. 75 КК (в редакції Закону № 1231-IX від 16 лютого 2021 року) визначено, що, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Кримінально-правові норми, що визначають загальні засади та правила призначення покарання, наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. 
Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. 
Водночас дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 413, 414, 438 КПК, які передбачають повноваження суду касаційної інстанції скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість, а також у разі неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, зокрема, положень статті 75 КК. 
Відповідно до ч. 1 ст. 413 КПК неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є: 1) незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; 2) застосування закону, який не підлягає застосуванню; 3) неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту; 4) призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність.
Невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість (ст. 414 КПК).
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Суди першої та апеляційної інстанцій, приймаючи рішення про можливість звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням, врахували: 
- ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення;
- обставину, яка пом`якшує покарання - щире каяття;
- обставину, що обтяжує покарання - рецидив злочинів;
- дані про особу обвинуваченого: ОСОБА_6 раніше судимий, працює, за місцем роботи характеризується позитивно, проживає з батьками похилого віку.
Водночас під час апеляційного перегляду суд апеляційної інстанції, взявши також до уваги те, що з часу вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення минуло майже чотири роки, його позитивну посткримінальну поведінку (належним чином виконує покладені на нього судом першої інстанції обов`язки, неофіційно працює, має незадовільний стан здоров`я, допомагає батькам - пенсіонерам, забезпечує і доглядає брата ОСОБА_8 , який є особою з другою групою інвалідності та потребує постійного нагляду), дійшов висновку як про правомірність поведінки обвинуваченого, так і усвідомлення ним протизаконності вчинених злочинних дій, що вказує на його правильний соціальний напрямок.
Натомість прокурор у касаційній скарзі, з огляду на встановлені судами обставини, не навів як переконливого обґрунтування своїх тверджень про неможливість виправлення ОСОБА_6 без реального відбування покарання та м`якість призначеного покарання, так і мотивованих доводів, які би ставили під сумнів законність рішення суду апеляційної інстанції.
На думку колегії суддів, суд апеляційної інстанції ретельно перевірив доводи апеляційної скарги прокурора та з дотриманням вимог кримінального й кримінального процесуального законів, використовуючи свої дискреційні повноваження, погодився з висновками суду першої інстанції, достатньо переконливо обґрунтувавши своє рішення.
Перегляд кримінального провадження в апеляційному порядку здійснювався відповідно до вимог кримінального процесуального закону, постановлена ухвала загалом відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
Щодо посилання прокурора в касаційній скарзі на неврахування судом апеляційної інстанції того, що ОСОБА_6 раніше неодноразово судимий, то колегія суддів уважає їх неспроможними, позаяк суди за результатом розгляду цього кримінального провадження врахували цю обставину при призначенні ОСОБА_6 покарання та застосуванні положення ст. 75 КК.
Тих істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які передбачені ст. 412 КПК та які перешкодили чи могли перешкодити суду постановити законне та обґрунтоване судове рішення, Судом не встановлено.
Керуючись статтями 441, 442 КПК, Суд
постановив:
касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а ухвалу Київського апеляційного суду від 27 травня 2025 року стосовно ОСОБА_6 - без зміни.
Постанова набирає чинності з моменту оголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1   ОСОБА_2 ОСОБА_3