ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2025 року 
м. Київ
cправа №  910/8222/20 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Кролевець    О.    А. - головуючий, Баранець    О.    М., Кондратова    І.    Д.
за участю секретаря судового засідання - Грабовського    Д.    А.
та представників:
позивача - Палажченко    О.    О., Голік    О.    А.
відповідача 1 - Мельник    Н.    Й.
відповідача 2 - не з`явився
відповідача 3 - не з`явився
відповідача 4 - не з`явився
відповідача 5 - не з`явився
відповідача 6 - не з`явився
відповідача 7 - Святелик    С.    М.
відповідача 8 - не з`явився
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.07.2025 (головуючий - Андрієнко    В.    В., судді Буравльов    С.    І., Шапран    В.    В.)
і рішення Господарського суду міста Києва від 18.11.2024 (суддя - Ковтун    С.    А.)
у справі №    910/8222/20
за позовом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб
до 1) ОСОБА_1 , 2) ОСОБА_2 , 3) ОСОБА_3 , 4) ОСОБА_4 , 5) ОСОБА_5 , 6) ОСОБА_6 , 7) ОСОБА_7 , 8) ОСОБА_8 
про стягнення 25 000 000,00 грн

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
1.          Фонд гарантування вкладів фізичних осіб звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 (відповідача-1), ОСОБА_2 (відповідача-2), ОСОБА_3 (відповідача-3), ОСОБА_4 (відповідача-4), ОСОБА_5 (відповідача-5), ОСОБА_6 (відповідача-6), ОСОБА_7 (відповідача-7), ОСОБА_8 (відповідача-8) про солідарне стягнення 25    000    000,00 грн.
2.          Позовні вимоги, з посиланням на приписи частини п`ятої статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", обґрунтовані тим, що відповідачі були пов`язаними з Публічним акціонерним товариством "Фортуна" (далі - Банк) особами ( ОСОБА_1 - голова спостережної ради, ОСОБА_2 - заступник голови спостережної ради, Полковський Дмитро Едуардович - член спостережної ради, ОСОБА_4 - голова правління/голова кредитного комітету, Стецюра Володимир Анатолійович - заступник голови правління/заступник голови кредитного комітету, Ромашко Олександр Володимирович - начальник юридичного управління/член кредитного комітету/член правління, Святелик Сергій Миколайович - начальник управління безпеки/член кредитного комітету, Наконечний Сергій Сергійович - директор департаменту фінансів та ризику/член кредитного комітету/член правління), та своїм рішенням від 03.02.2015 (як членів кредитного комітету та спостережної ради) про надання згоди на розірвання Договору застави майнового права розпорядження депозитними коштами №    043Т/143/1674/ЮР від 30.01.2015, укладеного між Банком та Товариством з обмеженою відповідальністю "Легіон-щит", в сумі 25    000    000,00 грн, зумовили неможливість задоволення вимог Банку за наданий Товариству з обмеженою відповідальністю "Ото транс" кредит (Договір про надання відкличної відновлювальної кредитної лінії №    04КЛ/143/1674/ЮР) за рахунок цього забезпечення. Такі дії відповідачів, на думку позивача, заподіяли шкоду Банку у розмірі 25    000    000 грн, яка підлягає відшкодуванню відповідачами солідарно.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції
3.          Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.11.2024, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 18.11.2024 у задоволенні позову відмовлено повністю. Закрито провадження у справі щодо ОСОБА_5 .
4.          Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний господарський суд, виходив з того, що позивачем не доведено обставин недобросовісності та нерозумності у поведінці відповідачів внаслідок ухвалення ними 03.02.2015 рішень у складі кредитного комітету (протоколом засідання №    16 від 03.02.2015) та у складі спостережної ради (протокол засідання №    03/02/2015/1 від 03.02.2015). Суди зазначили, що оцінювати виключно зміст цих рішень (про розірвання договору застави майнового права розпорядження депозитними коштами №    043Т/143/1674/ЮР від 30.01.2015) окремо від дій щодо погашення заборгованості за Кредитним договором є помилковим, оскільки погашення боргу, який існував у іноземній валюті, за рахунок вкладу у валюті України став можливий після конвертації валют, що свідчить про те, що рішення про припинення застави переслідували саме інтерес погашення кредиту. Такий результат для Банку є найкращим, і він був досягнутий в межах суми застави. Звідси суди дійшли висновку, що рішення відповідачів від 03.02.2015 відповідали юридичному обов`язку діяти найкраще і в інтересах Банку та в межах повноважень, а тому їхня поведінка не відповідає критерію протиправності як умові виникнення зобов`язань з відшкодування шкоди. Також, за висновками судів, ці обстави свідчать про відсутність такого критерію, що є необхідною умовою для виникнення зобов`язань з відшкодування шкоди, як сама шкода. Суди зазначили, що рішення відповідачів від 03.02.23015 не призвели до майнових втрат Банку у розмірі 25    000    000,00 грн, як стверджує позивач, оскільки ці кошти були спрямовані Товариством з обмеженою відповідальністю "Легіон-щит" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Ото транс" на погашення кредиту за Кредитним договором. За таких обставин, суди дійшли висновку, що у діях відповідачів відсутній склад делікту, як умови відшкодування шкоди.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
5.          Фонд гарантування вкладів фізичних осіб звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.07.2025 і рішення Господарського суду міста Києва від 18.11.2024 та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
6.          У касаційній скарзі скаржник не погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, при цьому, обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), зазначає, що господарські суди застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 у справі №    910/11027/18, та постановах Верховного Суду від 25.07.2022 у справі №    922/2860/18, від 05.02.2024 у справі №    910/4149/21, від 09.01.2024 у справі №    910/7305/21, від 21.07.2021 у справі №    910/12930/18, від 14.09.2021 у справі №    910/11371/18, від 07.09.2022 у справі №    904/3867/21, від 28.10.2021 у справі №    910/9851/20.
7.          В обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України скаржник зазначає, що суди першої і апеляційної інстанцій належним чином не дослідили зібрані у справі докази (пункт 1 частини третьої статті 310 ГПК України).

Позиція інших учасників справи
8.          Відповідачі 1, 6, 7 подали відзиви на касаційну скарги у яких останні не погоджуються з доводами касаційної скарги, вважають їх безпідставними і необґрунтованими, просять у задоволенні касаційної скарги відмовити, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.
9.          Інші учасники не надали відзивів на касаційну скаргу, що відповідно до частини третьої статті 295 ГПК України не перешкоджає перегляду оскаржуваних судових рішень.

Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
10.          16.12.2013 Товариство з обмеженою відповідальністю "Ото транс" (позичальник) та Публічне акціонерне товариство "Фортуна-банк" (кредитор) уклали договір про надання відкличної відновлювальної кредитної лінії №    04КЛ/143/1674/ЮР (Кредитний договір), відповідно до умов якого кредитор зобов`язався надати грошові кошти (кредит) позичальникові, а позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти та виконувати інші зобов`язання, передбачені договором.
11.          Згідно з п.1.1.1 Кредитного договору надання кредиту здійснюється в доларах США окремими частинами (траншами) із сплатою 15 процентів річних, в межах максимального ліміту заборгованості 5    000    000,00 доларів США.
12.          Кінцевий термін повернення кредиту - 29 липня 2014 року (п.1.2 Кредитного договору).
13.          За умовами п.2.1 Кредитного договору кредит надається шляхом перерахування суми траншів з позичкового рахунку позичальника в доларах США №     НОМЕР_1 на поточний рахунок позичальника НОМЕР_2 , відкритий в АТ "Фортуна-банк".
14.          30.01.2015 між Банком та ТОВ "Легіон-щит" укладено договір застави №    043Т/143/1674/ЮР, на підставі якого ТОВ "Легіон-щит", в забезпечення виконання кредитних зобов`язань ТОВ "Ото транс" за договором кредиту №    04КЛ/143/1674/ЮР від 16.12.2013, передано в заставу Банку майнове право на депозитний вклад за договором банківського вкладу №    11ДПС/230/1070/ЮР від 30.01.2015 на суму 25    000    000 грн.
15.          Сторонами за Договором банківського вкладу №    11ДПС/230/1070/ЮР від 30.01.2015 є ПАТ "Фортуна-банк" та ТОВ "Легіон-щит".
16.          Договір застави №    043Т/143/1674/ЮР зі сторони Банку укладений на підставі рішення від 30.01.2015 кредитного комітету ПАТ "Фортуна-банк" (виписка з протоколу засідання №    15 від 30.01.2015) про оформлення грошового покриття у вигляді депозиту в сумі 25    000    000,00 грн, що належать майновому поручителю ТОВ "Легіон-щит" та розміщеному на депозитному рахунку згідно з договором банківського вкладу №    11ДПС/230/1070/ЮР від 30.01.2015 зі строком розміщення вкладу по 17.02.2015. Рішення прийнято такими членами кредитного комітету: ОСОБА_4 (голова комітету), ОСОБА_5 (заступник голови комітету), ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .
17.          Того ж дня (30.01.2015) в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна зареєстровано заставу майнового права за договором банківського вкладу №    11ДПС/230/1070/ЮР від 30.01.2015.
18.          03.02.2015 ТОВ "Легіон-щит" та ТОВ "Ото транс" звернулись до ПАТ "Фортуна-банк" з проханнями (лист №    14 та лист без номеру) розірвати договір застави №    043Т/143/1674/ЮР.
19.          03.02.2015 відбулось засідання кредитного комітету ПАТ "Фортуна-банк", рішення якого оформлені протоколом засідання кредитного комітету Банку №    16 від 03.02.2015. У протоколі зазначено, що у засіданні кредитного комітету прийняли участь голова комітету ОСОБА_4 , заступник голови комітету ОСОБА_5 , члени комітету ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .
20.          Кредитним комітетом Банку прийняті рішення про розірвання договору застави майнового права розпорядження депозитними коштами №    043Т/143/1674/ЮР від 30.01.2015, що укладений з ТОВ "Легіон-щит", в сумі 25000000,00 грн, та про зобов`язання позивача оформити забезпечення в строк до 27.02.2015.
21.          За ці рішення проголосували всі присутні на засіданні 03.02.2015 члени кредитного комітету ПАТ "Фортуна-банк".
22.          Також 03.02.2015 відбулось засідання спостережної ради ПАТ "Фортуна-банк" (протокол засідання спостережної ради №    03/02/2015/1 від 03.02.2015) у складі голови ради ОСОБА_1 , заступника голови ради ОСОБА_2 та члена ради ОСОБА_3 .
23.          На цьому засіданні спостережна рада ПАТ "Фортуна-банк" затвердила рішення кредитного комітету Банку та надала дозвіл на розірвання договорів застави, перелік яких наведено в протоколі кредитного комітету Банку №    16 від 03.02.2015. У протоколі засідання спостережної ради №    03/02/2015/1 від 03.02.2015 зазначено, що всі учасники спостережної ради проголосували "за".
24.          03.02.2015 між Банком та ТОВ "Легіон-щит" укладено договір про розірвання договору застави №    043Т/143/1674/ЮР від 30.01.2015, де сторони дійшли згоди розірвати договір з 03.02.2015. Також 03.02.2015 у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна вилучено запис про заставу майнового права за договором банківського вкладу №    11ДПС/230/1070/ЮР від 30.01.2015.
25.          Кошти у розмірі 25    000    000,00 грн, що були предметом банківського вкладу за договором банківського вкладу №    11ДПС/230/1070/ЮР від 30.01.2015, Товариством з обмеженою відповідальністю "Легіон-щит" були використані таким чином:
14    859    000,00 грн переказані Товариству з обмеженою відповідальністю "Керч ойл", яке їх переказало Товариству з обмеженою відповідальністю "Керч ойл", яке їх переказало Товариству з обмеженою відповідальністю "Петрол-навігатор", яке їх переказало Товариству з обмеженою відповідальністю "ОСІБОРІ", яке їх переказало Товариству з обмеженою відповідальністю "Ото транс";
5    307    000,00 грн переказані Товариству з обмеженою відповідальністю "Центрет", яке їх переказало Товариству з обмеженою відповідальністю "Ото транс";
4    834    000,00 грн переказані Товариству з обмеженою відповідальністю "Центрет", яке їх переказало Товариству з обмеженою відповідальністю "Керч ойл", яке їх переказало Товариству з обмеженою відповідальністю "Петрол-навігатор", яке їх переказало Товариству з обмеженою відповідальністю "ОСІБОРІ", яке їх переказало Товариству з обмеженою відповідальністю "Ото транс".
26.          В подальшому кошти Товариством з обмеженою відповідальністю "Ото транс" конвертовані у долари США та з 10.02.2015 по 05.03.2015 у загальній суму 948    640,05 доларів США як повернення кредиту за Кредитним договором переказані Банку.

Позиція Верховного Суду
27.          Перевіривши повноту встановлення судами попередніх інстанцій обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі та відзивах, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга Фонду гарантування вкладів фізичних осіб підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
28.          Відповідно до статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (1). Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (2). У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається (3). Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (4).
29.          Зміст і доводи касаційної скарги свідчать про те, що судові рішення у цій справі Фондом гарантування вкладів фізичних осіб оскаржуються в частині відмови у задоволенні позовних вимог, при цьому обґрунтувань щодо невідповідності рішень судів попередніх інстанцій вимогам чинного законодавства, в частині закриття провадження у справі стосовно позовних вимог до ОСОБА_5 (відповідача 5) касаційна скарга не містить, а отже, з урахуванням положень статті 300 ГПК України судові рішення в частині закриття провадження у справі стосовно вимог до ОСОБА_5 судом касаційної інстанції не переглядаються.
30.          Так, вирішуючи спори про стягнення збитків, суди мають передусім з`ясовувати правові підстави покладення на винну особу майнової відповідальності. При цьому слід відрізняти обов`язок боржника відшкодувати збитки, завдані невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (стаття 623 Цивільного кодексу України), від позадоговірної шкоди, тобто від зобов`язання, що виникає унаслідок завдання шкоди (глава 82 Цивільного кодексу України).
31.          Стаття 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачає, що підставою виникнення цивільних прав і обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.
32.          Згідно з частинами першою та другою статті 1166 ЦК України, яка регулює загальні підстави відповідальності за завдану недоговірну (деліктну) шкоду, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
33.          Вирішуючи спір про відшкодування шкоди, суд повинен встановити наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, яке має містити такі складові, як:
- неправомірність поведінки особи, тобто її невідповідність вимогам, наведеним в актах цивільного законодавства;
- наявність шкоди, під якою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права, взагалі будь-яке знецінення блага, що охороняється законом, та її розмір;
- причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, який виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди, тобто протиправна поведінка конкретної особи (осіб), на яку покладається відповідальність, є тією безпосередньою причиною, що необхідно та невідворотно спричинила шкоду;
- вина заподіювача шкоди, як суб`єктивного елемента відповідальності, що полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.
34.          За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільна відповідальність не настає.
35.          За загальними правилами розподілу обов`язку доказування кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (частини перша, третя статті 74 ГПК України).
36.          Отже, система доказування у господарському процесі засновується на розподілі тягаря доказування між сторонами у справі. Посилаючись на ту чи іншу обставину або спростовуючи їх у суді, сторона повинна доводити такі обставини належними та допустимими доказами.
37.          Предметом позову в цій справі є відшкодування (стягнення) шкоди, заподіяної Банку та його кредиторам протиправними діями / бездіяльністю пов`язаних з банком осіб.
38.          При поданні позову про відшкодування заподіяної майнової шкоди на позивача покладається обов`язок довести належними, допустимими та достовірними доказами неправомірність поведінки заподіювача шкоди, наявність шкоди та її розмір, а також причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою.
39.          Водночас зі змісту частини другої статті 1166 ЦК України вбачається, що цивільне законодавство у деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди, яка полягає в тому, що наявність вини заподіювача шкоди не підлягає доведенню позивачем, а саме відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.
Висновок щодо застосування частини другої статті 1166 ЦК України та презумпції вини заподіювача шкоди міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 23.01.2018 у справі №    753/7281/15-ц, від 21.07.2021 у справі №    910/12930/18.
40.          Спростування вини є процесуальним обов`язком її заподіювача, тобто відповідача у спорі про відшкодування шкоди.
41.          Враховуючи зазначені правила доказування у господарському процесі, у правовідносинах з відшкодування шкоди позивач має довести неправомірність рішень, дій / бездіяльності відповідачів, у чому полягав негативний результат їх діяльності в контексті зменшення обсягу майна банку чи його знецінення, розмір майнових втрат, а також пов`язаність протиправної поведінки відповідачів та існуючого негативного результату.
42.          Відповідачі у межах наданих їм процесуальних прав та визначених процесуальних обов`язків повинні спростувати доводи та докази позивача, а також, у свою чергу, навести обставини й доводи, які свідчили б про відповідність їх діяльності інтересам банку та про відсутність підстав для їх відповідальності. Аналіз норм Закону України "Про банки і банківську діяльність", зокрема глави 7 цього Закону, дозволяє зробити висновок, що доказами виконання свого обов`язку вживати своєчасні заходи для запобігання настанню неплатоспроможності банку можуть бути дані, які підтверджують обставини, що власники істотної участі, керівник, члени ради, члени виконавчого органу, посадові особи іншого органу управління вжили заходів для запобігання ризиковій діяльності; для недопущення в діяльності банку ознак, наявність яких є підставою для висновку НБУ про провадження банком ризикової діяльності, що загрожує інтересам вкладників чи інших кредиторів банку, зокрема, через вплив на управління чи діяльність юридичної особи (у тому числі шляхом ухвалення рішень про винесення на розгляд загальних зборів учасників банку питання ризикової діяльності); відновлення платоспроможності банку; встановлення осіб, відповідальних за ризикову діяльність тощо.
43.          Відповідно до частин першої, другої статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
44.          Так, виходячи із заявлених позивачем предмета та підстав позову, предметом доказування у цій справі та обставинами, які складають предмет дослідження судом, є:
- персональний склад органів управління Банку на момент ухвалення рішень про вчинення сумнівних правочинів; дати обрання / призначення та звільнення з посади кожного з відповідачів; належність відповідачів до керівників Банку; наявність у відповідачів статусу посадової особи акціонерного товариства, пов`язаної з Банком особи;
- факт ухвалення рішення органом управління Банку про вчинення сумнівного правочину, персональний склад органу на момент ухвалення такого рішення, результати голосування кожного члена (за, проти, утримався); інші фактичні обставини ухвалення такого рішення, на підставі яких документів (наданих контрагентом та внутрішніх документів банку) ухвалювалося рішення, чи була дотримана внутрішня процедура банку щодо погодження таких рішень, хід обговорення;
- факт вчинення Банком сумнівного правочину (укладення договору);
- факт виконання Банком сумнівного правочину (перерахування / отримання коштів, передання / отримання майна чи майнових прав);
- факти протиправної поведінки відповідачів (недотримання законодавства про банківську діяльність, нормативів діяльності Банку, індивідуальних приписів НБУ, обставини, що підтверджують невиваженість інвестиційної політики та ризикованість кредитної політики Банку, відсутність в Банку ефективної системи запобігання ризикам, порушення відповідачами фідуціарних обов`язків, дії відповідачів усупереч інтересам Банку тощо);
- збитки Банку від конкретного правочину та їх причини;
- наявність причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою відповідачів та завданою шкодою;
- факт недостатності майна Банку (для спорів, позови в яких були подані Фондом протягом дії частини п`ятої статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", яка визначала недостатність майна Банку умовою звернення Фонду з відповідними вимогами до пов`язаних з Банком осіб).
Подібні висновки містяться, зокрема, у постановах Верховного Суду від 21.07.2021 у справі №    910/12930/18 та від 20.10.2022 у справі №    910/3782/21.
45.          Відповідно до частин третьої-шостої статті 58 Закону України "Про банки і банківську діяльність" (у редакції, чинній на час ухвалення спірних рішень) учасники банку відповідають за зобов`язаннями банку згідно із законами України та статутом банку. Власники істотної участі зобов`язані вживати своєчасних заходів для запобігання настання неплатоспроможності банку. Власники істотної участі, керівники банку (крім керівників відокремлених підрозділів банку) за фіктивне банкрутство, доведення до банкрутства або приховування стійкої фінансової неспроможності банку несуть відповідальність. На власників істотної участі та керівників банку за рішенням суду може бути покладена відповідальність за зобов`язаннями банку в разі віднесення банку з їх вини до категорії неплатоспроможних.
46.          Відповідно до частини п`ятої статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин), Фонд має право звернутися з вимогою до власників істотної участі, контролерів та керівників банку про задоволення за рахунок їх майна частини вимог кредиторів банку в разі, якщо дії чи бездіяльність таких осіб призвели до понесення банком збитків та / або завдання шкоди інтересам вкладників та інших кредиторів банку. У разі отримання Фондом відмови у задоволенні таких вимог або невиконання вимоги у строк, встановлений Фондом, Фонд має право звернутися до суду з вимогою про стягнення майна з таких осіб для задоволення вимог кредиторів.
47.          Частиною п`ятою статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (у редакції, чинній на момент подання позову) встановлено, що Фонд або уповноважена особа Фонду у разі недостатності майна банку звертається до пов`язаної з банком особи, дії або бездіяльність якої призвели до заподіяння кредиторам та/або банку шкоди, та/або пов`язаної з банком особи, яка внаслідок таких дій або бездіяльності прямо чи опосередковано отримала майнову вигоду, з вимогою про відшкодування шкоди, заподіяної банку. Фонд або уповноважена особа Фонду також має право заявити вимоги до небанківської фінансової установи, якою від фізичних осіб залучені як позики або вклади кошти, що згідно з цим Законом прирівнюються до вкладів.
48.          Згідно з частиною першою статті 52 Закону України "Про банки і банківську діяльність" (у редакції, чинній станом час ухвалення спірних рішень) для цілей цього Закону пов`язаними з банком особами є: керівники банку, керівник підрозділу внутрішнього аудиту, керівники та члени комітетів правління банку; особи, які мають істотну участь у банку; керівники юридичних осіб, які мають істотну участь у банку; керівники та контролери споріднених осіб банку; керівники та контролери афілійованих осіб банку; афілійовані особи банку; споріднені особи банку; асоційовані особи будь-якої фізичної особи, зазначеної в пунктах 1-5 цієї частини; юридичні особи, у яких асоційовані особи, визначені в пункті 8 цієї частини, є керівниками або контролерами.
49.          За змістом частини першої статті 52 Закону України "Про банки і банківську діяльність" (у редакції, чинній станом на час звернення Фонду до суду з позовом у цій справі) для цілей цього Закону пов`язаними з банком особами є контролери банку; особи, які мають істотну участь у банку, та особи, через яких ці особи здійснюють опосередковане володіння істотною участю у банку; керівники банку, керівник служби внутрішнього аудиту, керівники та члени комітетів банку; споріднені та афілійовані особи банку, у тому числі учасники банківської групи; особи, які мають істотну участь у споріднених та афілійованих особах банку; керівники юридичних осіб та керівники банків, які є спорідненими та афілійованими особами банку, керівник служби внутрішнього аудиту, керівники та члени комітетів цих осіб; асоційовані особи фізичних осіб, зазначених у пунктах 1-6 цієї частини; юридичні особи, в яких фізичні особи, зазначені в цій частині, є керівниками або власниками істотної участі; будь-яка особа, через яку проводиться операція в інтересах осіб, зазначених у цій частині, та на яку здійснюють вплив під час проведення такої операції особи, зазначені в цій частині, через трудові, цивільні та інші відносини.
50.          Верховний Суд у постанові від 09.01.2024 у справі №    910/7305/21 виснував, що члени кредитного комітету, які не входили до складу правління, є посадовими особами акціонерного товариства, якщо утворення кредитного комітету передбачено статутом банку.
Аналогічні висновки також викладені в постанові Верховного Суду від 21.07.2021 у справі №    910/12930/18.
51.          Як встановлено судами попередніх інстанцій 03.02.2015 відбулось засідання кредитного комітету ПАТ "Фортуна-банк", рішення якого оформлені протоколом засідання кредитного комітету Банку №    16 від 03.02.2015. У протоколі зазначено, що у засіданні кредитного комітету прийняли участь голова комітету ОСОБА_4 , заступник голови комітету ОСОБА_5 , члени комітету ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 . Кредитним комітетом Банку прийняті рішення про розірвання договору застави майнового права розпорядження депозитними коштами №    043Т/143/1674/ЮР від 30.01.2015, що укладений з ТОВ "Легіон-щит", в сумі 25000000,00 грн, та про зобов`язання позивача оформити забезпечення в строк до 27.02.2015. За ці рішення проголосували всі присутні на засіданні 03.02.2015 члени кредитного комітету ПАТ "Фортуна-банк".
52.          При цьому, суди попередніх інстанцій встановили, що ОСОБА_7 на час ухвалення рішення від 03.02.2015 очолював управління безпеки Банку та був членом кредитного комітету.
53.          Відтак, з огляду на положення наведених норм законодавства та висновки Верховного Суду, колегія суддів вважає передчасними висновки судів попередніх інстанцій про те, що ОСОБА_7 , який станом на час ухвалення рішення від 03.02.2015 був членом кредитного комітету, не є суб`єктом, що може нести відповідальність з підстав, передбачених статтею 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та статтею 58 Закону України "Про банки та банківську діяльність", оскільки дійшовши відповідних висновків у цій частині, суди попередніх інстанцій не врахували наведених вище положень законодавства та не дослідили положення статуту Банку з метою встановлення можливості/неможливості покладення на відповідача 7 відповідальності за прийняття спірних рішень.
54.          Відповідно до частини другої статті 89 ГК України посадові особи відповідають за збитки, завдані ними господарському товариству. Відшкодування збитків, завданих посадовою особою господарському товариству її діями (бездіяльністю), здійснюється у разі, якщо такі збитки були завдані:
- діями, вчиненими посадовою особою з перевищенням або зловживанням службовими повноваженнями;
- діями посадової особи, вчиненими з порушенням порядку їх попереднього погодження або іншої процедури прийняття рішень щодо вчинення подібних дій, встановленої установчими документами товариства;
- діями посадової особи, вчиненими з дотриманням порядку їх попереднього погодження або іншої процедури прийняття рішень щодо вчинення відповідних дій, встановленої товариством, але для отримання такого погодження та / або дотримання процедури прийняття рішень посадова особа товариства подала недостовірну інформацію;
- бездіяльністю посадової особи у випадку, коли вона була зобов`язана вчинити певні дії відповідно до покладених на неї обов`язків;
- іншими винними діями посадової особи.
55.          Згідно з частинами третьою, четвертою статті 92 ЦК України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. Якщо члени органу юридичної особи та інші особи, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, порушують свої обов`язки щодо представництва, вони несуть солідарну відповідальність за збитки, завдані ними юридичній особі.
56.          Стаття 43 Закону України "Про банки і банківську діяльність" передбачає, що при виконанні своїх обов`язків відповідно до вимог цього Закону керівники банку зобов`язані діяти на користь банку та клієнтів і зобов`язані ставити інтереси банку вище власних. Зокрема, керівники банку зобов`язані: 1) ставитися з відповідальністю до виконання своїх службових обов`язків; 2) приймати рішення в межах наданих повноважень; 3) не використовувати службове становище у власних інтересах; 4) забезпечити збереження та передачу майна та документів банку при звільненні керівників з посади.
57.          Відповідно до пункту 15 частини першої статті 2 Закону України "Про акціонерні товариства" (в редакції, що діяла станом на час виникнення спірних правовідносин) посадовими особами органів акціонерного товариства є фізичні особи - голова та члени наглядової ради, виконавчого органу, ревізійної комісії, ревізор акціонерного товариства, а також голова та члени іншого органу товариства, якщо утворення такого органу передбачено статутом товариства.
58.          Посадові особи органів акціонерного товариства несуть відповідальність перед товариством за збитки, завдані товариству своїми діями (бездіяльністю), згідно із законом (частина друга статті 63 Закону України "Про акціонерні товариства").
59.          У наведених положеннях законодавства закріплені обов`язки органів юридичної особи (посадових осіб) діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно, розумно та не перевищувати своїх повноважень, а також відповідальність за їх порушення (фідуціарні обов`язки).
60.          У доктрині господарського та корпоративного права зазначається, що тлумачення фідуціарних обов`язків здійснюється через призму дублюючого контролю: 1) регулювання ex-ante - шляхом надання вказівок щодо дій посадових осіб у гнучко визначених фідуціарних обов`язках; 2) регулювання ex-post - дозволяє судам надавати справедливу оцінку щоразу, коли обов`язки потенційно не були виконані належним чином.
61.          Відповідно до усталеної практики Верховного Суду, при вирішенні питання про притягнення до відповідальності посадових осіб банку суд також має встановити, чи дотримались такі посадові особи своїх фідуціарних обов`язків, а саме: чи діяли вони добросовісно, розумно та чи не перевищували свої повноваження.
62.          Згідно зі статтею 92 ЦК України особи, які виступають від імені юридичної особи, зобов`язані діяти не лише в межах своїх повноважень, але й добросовісно і розумно. З огляду на положення наведеної правової норми та довірчий характер відносин між господарським товариством та його посадовою особою протиправна поведінка посадової особи може виражатись не лише в невиконанні нею обов`язків, прямо встановлених установчими документами товариства, чи перевищенні повноважень при вчиненні певних дій від імені товариства, а й у неналежному та недобросовісному виконанні таких дій без дотримання меж нормального господарського ризику, з особистою заінтересованістю чи при зловживанні своїм розсудом, прийнятті очевидно необачних чи марнотратних рішень.
Подібні висновки щодо застосування статті 92 ЦК України викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.10.2019 у справі №    911/2129/17, постановах Верховного Суду від 04.12.2018 у справі №    910/21493/17, від 21.07.2021 у справі №    910/12930/18.
63.          Верховний Суд звертає увагу, що при застосуванні статті 92 ЦК України потрібно оцінювати не лише формальну сторону питання - дотримання посадовою особою всіх положень законодавства, статуту, рішень загальних зборів учасників / акціонерів тощо. Навіть коли посадова особа формально виконала всі вимоги законодавства та установчих документів товариства, її дії (бездіяльність) можуть не бути добросовісними, розумними та вчиненими в інтересах товариства.
64.          Разом з цим, Верховний Суд у постанові від 29.05.2024 у справі №    910/15260/18 зазначив таке:
"123. У цьому контексті заслуговує на увагу правило ділового рішення (business judgment rule), що сформувалося у доктрині та світовій судовій практиці. За загальним правилом суди не визначають відповідальність директорів за ухвалення ділових рішень, якщо такі рішення не є повністю нерозумними. Ця доктрина судового невтручання відома як "правило ділового рішення": якщо інше не доведено, то директори діяли на підставі достатньої інформації, добросовісно та в інтересах товариства.
124. Отже, відповідно до правила ділового рішення посадові особи не зобов`язані доводити ефективність прийнятих ділових рішень, а суди зазвичай не входять у питання оцінки їх ефективності. Таке правило пояснюється тим, що судді переважно не володіють достатньою компетенцією та досвідом для оцінки ефективності ухвалених ділових (інвестиційних, підприємницьких) рішень. Крім того, будь-яке бізнес-рішення є ризиковим (це - невід`ємна риса підприємницької діяльності), а також таким, яке ухвалюється в умовах володіння певним обсягом інформації станом на момент ухвалення рішення. При ухваленні рішень інформація про майбутні події є невідомою і може бути лише спрогнозована. Оцінка судом ефективності ділового рішення вже постфактум, за наявності значно більшого обсягу інформації про події, які відбулися після ухвалення рішення, не завжди забезпечує справедливий підхід. Під час судового розгляду, який відбувається, як правило, зі спливом значного періоду часу, навіть розумне ділове рішення може prima facie здатися нерозумним.
125. Водночас "правило ділового рішення" не захищає очевидно нерозумні, абсурдні рішення, яким немає пояснень, які належним чином не обґрунтовані. Ця позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.01.2024 у справі №911/266/22.
126. Метою правила ділового рішення, з одного боку, є забезпечення належного управління в товариствах та, з іншого боку, збереження свободи прийняття рішень посадовими особами. Правило слугує засобом захисту від можливості надмірного та неналежного перегляду рішень посадових осіб (менеджменту) товариства.
127. Варто зауважити, що правило ділового рішення включене у новий підпринцип V.A.1 Принципів корпоративного управління (Principles of Corporate Governance) G20/OECD від 11.09.2023 Організації економічного співробітництва та розвитку з формулюванням: "Члени правління та керівництво мають бути захищені від судового розгляду, якщо рішення було прийняте добросовісно та з належною процедурною обачністю".
128. Якщо посадові особи товариства зіштовхуються з ризиком особистої відповідальності за поганий результат ухваленого ними ділового рішення, вони відмовляться від прийняття на себе таких ризиків взагалі, що в цілому негативно вплине на результати діяльності товариства, адже при цьому зменшиться кількість не лише поганих, але й хороших ризикових рішень.
129. ОЄСР виокремлює принаймні чотири ризики перегляду судами ділових рішень (The business judgement rule: A comparative analysis. 2023 OECD-Latin America Roundtable on Corporate Governance. Background note):
- директори можуть не бажати брати на себе потенційну відповідальність за прийняття рішення про інвестування в проєкт, який, попри високу очікувану прибутковість, скориговану на ризик, має певні шанси на невдачу, що часто трапляється з інноваційними проектами. Якщо директори не матимуть стимулів для прийняття такого рішення, здатність компаній розвивати нові технології буде поставлена під загрозу, а отже розвиток економіки в цілому також може зазнати перешкод;
- створюватимуться перешкоди для залучення (та утримання) кваліфікованих фахівців на посадах у радах директорів через страх бути притягнутим до необмеженої та повторюваної персональної відповідальності;
- якщо управлінські рішення постійно переоцінюються та, відповідно, стають сумнівними, довіра до компаній з боку бізнес-партнерів, працівників, інших зацікавлених сторін та акціонерів буде підірвана;
- систематичне звернення до адміністративних та судових органів для перегляду господарських рішень призведе до перевантаження цих органів, що заважатиме їм вирішувати інші важливі корпоративні спори.
130. Отже, правило ділового рішення вимагає, щоб посадові особи діяли: 1) на користь корпоративних інтересів; 2)? добросовісно (bona fides) та незацікавлено; 3) з? належною обачністю та дбайливістю, приймаючи виважені, свідомі рішення. Правило ділового рішення захищає посадових осіб, які не мають матеріального, особистого інтересу у прийнятому рішенні (тобто за відсутності конфлікту інтересів).
131. Правило ділового рішення допускає перегляд ділових рішень судами, однак виключно в разі, якщо встановлені обставини доводять, що посадові особи порушили свої обов`язки, особливо якщо мала місце не лише недобросовісність, але й недбалість, порушення фідуціарних обов`язків, у тому числі й непоінформоване прийняття рішень.
132. У теорії виділяють три складових для того, щоб застосувати правило ділового рішення:
(1) посадова особа має зібрати та проаналізувати всю необхідну для ухвалення рішення інформацію;
(2) не має бути конфлікту інтересів;
(3) ділове рішення не має виглядати "дивним", абсурдним з погляду іншої розумної особи, яка б діяла у відповідних обставинах, володіючи відповідним обсягом інформації (тобто рішення має бути раціональним, мати сенс)".
65.          Підставою позову в цій справі, зокрема, визначено допущення відповідачами здійснення Банком ризикової кредитної операції з виведення забезпечення, яка не мала фінансово-економічного обґрунтування.
66.          Вирішуючи питання відповідальності посадової особи перед юридичною особою, суд виходить з презумпції, що така посадова особа діяла у найкращих інтересах товариства; її рішення були незалежними та обґрунтованими; її фідуціарні обов`язки були виконані належним чином.
67.          Разом із тим спростування позивачем відповідної презумпції за одним із критеріїв свідчить про неналежне виконання своїх фідуціарних обов`язків відповідачами. У цьому разі вже відповідач зобов`язаний довести, що він діяв у інтересах товариства.
68.          Зазначене відповідає висновкам Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо корпоративних спорів‚ корпоративних прав та цінних паперів Касаційного господарського суду, викладеним у постанові від 05.02.2024 у справі №    910/4149/21.
69.          У цій справі суди попередніх інстанцій дійшли висновку про недоведеність позивачем обставин недобросовісності та нерозумності у поведінці відповідачів внаслідок ухвалення ними 03.02.2015 рішень у складі кредитного комітету (протоколом засідання №    16 від 03.02.2015) та у складі спостережної ради (протокол засідання №    03/02/2015/1 від 03.02.2015). Суди зазначили, що рішення відповідачів від 03.02.2015 відповідали юридичному обов`язку діяти найкраще і в інтересах Банку та в межах повноважень, а тому їхня поведінка не відповідає критерію протиправності як умові виникнення зобов`язань з відшкодування шкоди, що в свою чергу свідчить про відсутність такого критерію, що є необхідною умовою для виникнення зобов`язань з відшкодування шкоди, як сама шкода.
70.          Щодо наведеного висновку судів попередніх інстанцій Суд звертає увагу, що у постанові Верховного Суду від 18.03.2024 у справі №    910/12955/20 міститься висновок про те, що встановлення судом обставин, які входять до предмету доказування, в частині прийняття відповідачами спірних рішень та укладання на підставі таких рішень угод/додаткових угод, що, в свою чергу, відповідало або не відповідало обґрунтованому рівню ризику та/або загрожувало інтересам банку або кредиторів банку, можливе не лише з дослідження кредитної документації (справ) боржників за такими договорами.
71.          Разом з цим, скаржник стверджує, що суди на порушення статей 79, 86 ГПК України не дослідили та не надали належну правову оцінку доказам, які містяться у матеріалах справи, а саме: 1) статусу та діям відповідача 7; 2) договору про надання кредитних коштів та договорам застави на предмет дотримання відповідачами основних принципів кредитування та ризикової діяльності; 3) рішенням Кредитного комітету та Спостережної ради на предмет відповідності прийнятим рішенням відповідачів статтям 92, 1166 ЦК України щодо меж дотримання фідуціарних обов`язків; 4) доказам, що підтверджують негативний стан юридичної особи - позичальника на момент ухвалення рішень про надання кредитних коштів та відмови від забезпечення (аналіз фінансового стану позичальників, документи фінансової звітності позичальників); 5) доказам, які підтверджують пов`язаність відповідачів з позичальником та заставодавцями (пов`язаність через Голову Спостережної ради Банку та участь останнього в погодженні рішень про кредитування), неправомірна та ризикова використання коштів Банку (в т.ч. джерело формування депозитів та використання їх для погашення кредитних зобов`язань позичальника, обслуговування кредитів між групою пов`язаних контрагентів між собою).
72.          Верховний Суд погоджується із доводами скаржника, що суди попередніх інстанцій зазначене не врахували та належно не оцінили спірні операції (правочини), зокрема, у частині встановлення наявності / відсутності факту пов`язаності відповідачів з позичальниками.
73.          При цьому, Суд завертає увагу на те, що неспроможність посадової особи пояснити мотиви своїх дій та рішень, які завдали підприємству збитків, також свідчить про недобросовісність таких дій і рішень.
Подібний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 26.11.2019 у справі №    910/20261/16.
74.          Так, стаття 79 ГПК України передбачає, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
75.          Верховний Суд звертає увагу на необхідність застосування категорій стандартів доказування та що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи на підставі доказів у порядку статті 86 ГПК України. Зазначений принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №    910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №    917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №    902/761/18, від 04.12.2019 у справі №    917/2101/17.
76.          Відтак, на підставі наявних доказів суди мали встановити, зокрема, чи відповідало прийняття відповідачами управлінських рішень щодо укладення відповідних правочинів обґрунтованому рівню ризику, чи порушувало загальні принципи й правила кредитування, виходило за межі звичайної банківської діяльності, та чи загрожувало інтересам банку і його кредиторам, чи дотрималися відповідачі своїх фідуціарних обов`язків.
77.          Натомість суди попередніх інстанцій не з`ясували обставини щодо відповідності дій відповідачів інтересам Банку та щодо відсутності підстав для їх відповідальності (зокрема, чи доводили та яким чином доводили відповідачі доцільність і економічну обґрунтованість спірних правочинів), чи вийшли відповідачі за межі розумного підприємницького ризику при укладенні відповідних правочинів.
78.          Отже, суди дійшли передчасного висновку, щодо відсутності в діях відповідачів складу делікту, як умови відшкодування шкоди.
79.          Важливим елементом доказування наявності повного складу правопорушення є причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, який полягає у тому, що: 1) протиправна поведінка завжди передує в часі шкідливому результату, що настав; 2) шкідливий результат є наслідком саме цієї протиправної поведінки. Тобто необхідно довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а шкода, яка завдана особі, - наслідком такої протиправної поведінки.
80.          Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною шкоди, коли вона прямо (безпосередньо) пов`язана зі збитками. Непрямий (опосередкований) зв`язок між протиправною поведінкою і збитками означає лише, що поведінка оцінюється за межами конкретного випадку, і, відповідно, за межами юридично значимого зв`язку.
81.          Слід зазначити, що питання про причинно-наслідковий зв`язок постає лише після встановлення причини (протиправне діяння у деліктних правовідносинах) та настання шкідливого наслідку (шкоди).
Подібний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 07.09.2022 у справі №    904/3867/21.
82.          Виною є невжиття особою всіх належних від неї заходів для запобігання заподіянню шкоди, а відтак саме відповідачі мають доводити суду відсутність вини, тобто вжиття ними всіх можливих заходів і вчинення дій для запобігання завданню шкоди банку, свою добросовісну і розумну поведінку, як керівників Банку.
83.          За наведених обставин у Верховного Суду відсутні правові підстави для висновку про законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень у цій справі.
84.          Верховний Суд в силу імперативних положень частини другої статті 300 ГПК України позбавлений права самостійно досліджувати, перевіряти та переоцінювати докази, самостійно встановлювати по-новому фактичні обставини справи, певні факти або їх відсутність.
85.          Суд зазначає, що право на справедливий суд, передбачене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає право особи на обґрунтоване рішення. У справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" від 27.09.2001 ЄСПЛ зазначив, що лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя.
86.          У Рішенні ЄСПЛ "Мала проти України" від 17.11.2014 суд погодився з доводами заявниці про наявність порушення статті 6 Конвенції у випадку ненадання судом оцінок аргументові заявниці, що мав ключове значення для результатів провадження.
87.          Аналогічно, у даній справі, ненадання судами належної оцінки всім обставинам справи та доказам, Суд вважає таким процесуальним порушенням, яке виключає справедливість постановленого судового рішення в розумінні статті 6 Конвенції.
88.          У зв`язку з зазначеним, Верховний Суд дійшов висновку, що недоліки у вирішенні спору, яких припустились місцевий і апеляційний господарські суди, свідчать про передчасність здійснених висновків у цій справі.
89.          З огляду на викладене доводи касаційної скарги знайшли своє підтвердження, наявні підстави для часткового скасування оскаржуваних рішення і постанови та передачі справи на новий розгляд до суду першої інстанції, адже суди попередніх інстанцій припустились порушень, що мало своїм наслідком не встановлення обставин, що є визначальними, вагомими і ключовими у цій справі у вирішенні даного спору.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
90.          Відповідно до пункту 2 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
91.          Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.
92.          З огляду на викладене, Верховний Суд вбачає правові підстави для часткового задоволення касаційної скарги Фонду гарантування вкладів фізичних осіб шляхом скасування оскаржуваних рішення і постанови в частині відмови у задоволенні позову та направлення справи у цій частині на новий розгляд до місцевого господарського суду.
93.          Так, під час нового розгляду справи судам необхідно врахувати викладене у цій постанові, належним чином оцінити всі доводи сторін і надані ними докази, установити й дослідити фактичні обставини справи, які мають значення для її правильного вирішення, а також надати їм належну правову оцінку, та вжити всі передбачені законом заходи для всебічного, повного і об`єктивного розгляду цієї справи.

Розподіл судових витрат
94.          Оскільки суд касаційної інстанції не змінює і не ухвалює нове рішення (частина чотирнадцята статті 129 ГПК України), розподіл судових витрат Касаційним господарським судом не здійснюється.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:
1.          Касаційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб задовольнити частково.
2.          Рішення Господарського суду міста Києва від 18.11.2024 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.07.2025 у справі №    910/8222/20 скасувати в частині відмови у задоволенні позову.
3.          Справу №    910/8222/20 у скасованій частині направити на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.
4.          В решті рішення Господарського суду міста Києва від 18.11.2024 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.07.2025 у справі №    910/8222/20 залишити в силі.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя                                                             О.    А.    Кролевець

Судді                                                                                           О.    М.    Баранець

                                                                                          І.    Д.    Кондратова