ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 грудня 2025 року 
м. Київ
cправа №  910/15965/23 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Міщенка І.С. - головуючого, Берднік І.С., Зуєва В.А.,
за участю секретаря судового засідання - Кравченко О.В.
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги Міністерства юстиції України та Національного музею народної архітектури та побуту України
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 07.08.2024 (головуючий - Андрієнко    В.В., судді - Сітайло Л.Г., Шапран В.В.) у справі
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Манеж-Холл»
до Міністерства юстиції України,
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Національного музею народної архітектури та побуту України
про визнання протиправним та скасування наказу
(відповідно до статті 216 ГПК України в судовому засіданні 19.11.2025 була оголошена перерва до 03.12.2025)
(за участю представників: позивача - Серт О.В., відповідача - Субота О.В., третьої особи -Любаренко І.О.)
Історія справи
Обставини справи, встановлені судами
1. За укладеним з Закритим акціонерним товариством «Будмеханізація» договором купівлі-продажу від 16.10.2003 №242/1 ОСОБА_1 (нове прізвище - ОСОБА_1 ) придбала нежитлову будівлю площею 303,1 м кв, а також інші будівлі та споруди згідно з наведеним у договорі переліком у АДРЕСА_1 . Цього ж дня сторони підписали акт приймання-передачі майна.
2. 07.12.2020 приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кузьменко  Ю.В. (далі - нотаріус) прийняла рішення (індексний номер 55554902, далі - Рішення-1) про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на нерухоме майно, а саме: нежитлова будівля А, загальною площа 303,1 м кв; стайня, Б, загальною площею 87,5 м кв; конюшні В загальною площею 25,2 м кв та Г загальною площею 13,7 м кв; вбиральня, Д загальною площею 3,8 м кв; паддок, І загальною площею 145,3 м кв; паддок, ІІ, загальною площею 98,9 м кв; паддок, ІІІ загальною площею 250 м кв; гноярка, ІV загальною площею 270,7 м кв; відкритий манеж V загальною площею 4675 м кв; манеж VІ загальною площею 2 550 кв м (далі - спірний об`єкт нерухомості).
3. За актом прийому-передачі від 23.12.2020 №1 ОСОБА_1 передала спірний об`єкт нерухомості до статутного    капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Манеж-Холл» (далі - ТОВ «Манеж-Холл», позивач). 
4. На підставі вказаного акта прийому-передачі нотаріус 29.12.2020 прийняла рішення (індексний номер 56004954) про державну реєстрацію права власності ТОВ «Манеж-Холл» на спірний об`єкт нерухомості (далі - Рішення-2). 
5. 30.04.2021 Головним слідчим управлінням Національної поліції України розпочато досудове розслідування в кримінальному провадженні №42021000000000990. Підставою внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань стала заява генерального директора Національного музею народної архітектури та побуту України (далі - Музей) від 20.04.2021 №74/1 про захоплення частини території та приміщень музею. 
6. 06.08.2021 нотаріус прийняла рішення (індексний номер 59692419) яким внесла зміни до розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо спірного об`єкта нерухомості,  вказавши його площу 8423,2 м кв (далі - Рішення -3).
7. 19.01.2022 до Державного земельного кадастру внесені відомості про земельну ділянку під спірним об`єктом нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 з кадастровим номером 8000000000:79:097:0016 загальною площею 1,7836 га з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування комплексу будівель та споруд кінно-спортивної школи (далі - земельна ділянка 0016). 
8. 10.02.2022 Музей звернувся до Мін`юсту зі скаргою № 46/1 за №СК-659-22 на Рішення 1-3. Мотивував скаргу тим, що зареєстрована за позивачем земельна ділянка 0016 накладається на земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:79:097:0021 (далі - земельна ділянка 0021), яка перебуває в постійному користуванні Музею, а оспорювані рішення реєстратора стосуються реєстрації прав на майно, яке розташовано в межах земельної ділянки 0021 та є складовою єдиного майнового комплексу Музею.
9. У висновку від 18.02.2022 Центральна колегія Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції (далі - Колегія) рекомендувала скасувати Рішення 1-3 з підстав недотримання приватним нотаріусом вимог законодавства у сфері державної реєстрації. 
10. На підставі вказаного висновку Колегії Мін`юст 20.07.2022 прийняв наказ № 3056/5, яким задовольнив скаргу Музею та скасував Рішення 1-3 (далі - Наказ № 3056/5).
Узагальнений зміст позовних вимог та підстав позову 
11. ТОВ «Манеж-Холл» звернулося до суду з позовом до Мін`юсту про визнання незаконним та скасування Наказу № 3056/5. 
12. На обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідач порушив вимоги статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV) та Порядку розгляду скарг у сфері державної реєстрації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 №1128. Відповідач вийшов за межі власних повноважень у сфері державної реєстрації прав, фактично вирішивши спір про право та позбавив позивача права власності на нерухоме майно за скаргою Музею, який пропустив строк на подання скарги на дії державного реєстратора та не довів факту порушення його прав внаслідок вчинення спірних реєстраційних дій.   
Узагальнений зміст та обґрунтування рішення суду першої інстанції 
13.          Господарський суд міста Києва рішенням від 26.02.2024 у позові відмовив. 
14.          Суд дійшов висновку про обґрунтованість висновків Мін`юсту щодо порушення державним реєстратором вимог закону при прийнятті Рішення-1, яке прийнято за відсутності реєстрації речових прав ОСОБА_1 , набутих за договором купівлі-продажу від 16.10.2003 №242/1, відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення. За відсутності даних щодо дійсності речових прав ОСОБА_1 на спірний об`єкт нерухомості доводи Музею про порушення його майнових прав на це майно, яке розташоване на належній йому земельній ділянці та є складовою єдиного майнового комплексу Музею, є такими, що підлягали захисту Мін`юстом в рамках розгляду його скарги.
15.          Щодо строку подання скарги, то Музей дізнався про існування оскаржуваних реєстраційних дій з моменту державної реєстрації земельної ділянки під зареєстрованим за позивачем майном (19.01.2022), що дало можливість Музею з`ясувати наявність зареєстрованих речових прав за адресою земельної ділянки.        
Узагальнений зміст та обґрунтування оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції
16.          Північний апеляційний господарський суд постановою від 07.08.2024 рішення суду першої інстанції скасував, ухвалив нове рішення про задоволення позову. Визнав протиправним та скасував Наказ № 3056/5.
17.          Мотивував своє рішення тим, що в порушення вимог частини 3 статті 37 Закону №  1952-IV Музей не довів обставину порушення своїх прав унаслідок вчинення оспорюваних ним реєстраційних дій. У справі відсутні докази того, що спірний об`єкт нерухомості належав на будь-якому речовому праві Музею. Посилання Музею у скарзі на те, що реєстрація прав на спірний об`єкт нерухомості майно стала підставою для виділення позивачу земельної ділянки 0016, що входить до складу земельної ділянки Музею 0021, не стосуються предмету спору, оскільки відповідач не є територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин на території дії повноважень відповідного Державного кадастрового реєстратора, чи центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.
18.          Щодо дотримання Музеєм строку звернення зі скаргою, то суд апеляційної інстанції критично оцінив твердження Музею про те, що про порушення його прав йому стало відомо лише 19.01.2022, але вирішальним для вирішення цього спору суд вважав не доведення Музеєм самого факту порушення його прав внаслідок вчинення спірних реєстраційних дій. 
Касаційні скарги
19.          Не погоджуючись із постановою суду апеляційної інстанції, відповідач звернувся з касаційною скаргою, в якій просить її скасувати з підстав, передбачених пунктами 1, 3 частини 2 статті 287 ГПК України, рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
20.          Також з касаційною скаргою на постанову суду апеляційної інстанції звернувся Музей , в якій просить її скасувати з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, рішення суду першої інстанції залишити в силі.
Аргументи учасників справи
Узагальнені доводи касаційної скарги Мін`юсту
21. Апеляційний суд не врахував висновки Верховного Суду:
(1) про застосування частини 3 статті 37 Закону № 1952-IV стосовно того, що строк звернення обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, а день, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли особа дізналася про рішення державного реєстратора (постанови Верховного Суду від 06.07.2018 у справі № 826/3442/17, від 17.07.2018 у справ № 911/4006/16, від 30.03.2021 у справі № 400/1825/20, від 16.11.2021 у справі № 910/694/21);
(2) щодо неналежності Мін`юсту, як єдиного відповідача у справах, позовні вимоги в яких зводяться до вирішення спору про право (постанови Верховного Суду від 03.03.2021 у справі № 707/477/20, від 31.08.2022 у справі № 592/4422/20, від 17.04.2024 у справі №    910/15770/21); 
(3) щодо принципу змагальності сторін (апеляційний суд прийняв докази, надані позивачем, в той час як докази, надані відповідачем, не дослідив) (постанови Верховного Суду від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 20.08.2020 у справі №    914/1680/18).
22. У контексті наведених висновків Верховного Суду скаржник зазначає про те, що:
(1)    суд апеляційної інстанції помилково вказав на обізнаність Музею про порушення своїх прав внаслідок оскаржуваних реєстраційних дій з 20.04.2021, не надавши належної оцінки тому факту, що саме по собі подання заяви про злочин із приводу захоплення частини територій та приміщень Музею не стосується оскаржуваних реєстраційних дій та не доводить факту обізнаності Музею про їх наявність; 
(2) за відсутності даних щодо дійсності прав ОСОБА_1 на спірні нежитлові будівлі доводи Музею про порушення його майнових прав на це майно, яке розташоване на належній йому земельній ділянці та є складовою єдиного майнового комплексу Музею, є такими, що підлягали захисту в рамках розгляду скарги у сфері державної реєстрації прав; 
(3) Мін`юст як орган, який здійснює повноваження у сфері державної реєстрації прав, є неналежним відповідачем у цій справі, оскільки позовні вимоги зводяться виключно до вирішення спору про право, який виник між позивачем та Музеєм, що є самостійною підставою для відмови в позові.
23. Відсутні висновки Верховного Суду щодо неможливості ретроспективного застосування рішення Конституційного Суду України (далі - КСУ) від 16.11.2022 у справі № 3-270/2019(6302/19), а саме: (1) щодо тих правовідносин, які виникли та припинилися до набрання чинності вказаним рішенням КСУ; (2) щодо застосування пункту 1 частини 3 статті 37 Закону № 1952-IV у редакції від 12.05.2022 (щодо правовідносин, які виникли та припинилися до визнання такої норми неконституційною), а саме неможливості визнання дій Мін`юсту щодо скасування реєстраційної дії втручанням у мирне володіння майном, у випадках, коли особа, відомості щодо якої скасовані, вправі повторно здійснити державну реєстрацію таких прав з дотриманням вимог законодавства. На переконання скаржника, вказане рішення КСУ на спірні правовідносини не може вплинути, оскільки правовідносини у цій справі виникли до прийняття такого рішення, а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності. У зв`язку з чим посилання суду апеляційної інстанції на вказане рішення є помилковим.
Узагальнені доводи касаційної скарги Музею 
24. Апеляційний суд неправильно застосував частину 5 статті 37 Закону № 1952-IV, частину 2 статті 120 Земельного кодексу України, без урахування висновків Верховного Суду:
- в постанові від 10.06.2020 у справі № 910/11688/19 про те, що права Музею порушувалися, тому оспорюваний наказ Мін`юсту є законним;
- в постановах від 18.12.2019 у справі №263/6022/16-ц, від 04.12.2018 у справі №    910/18560/16,  від 04.12.2018 у справі №910/18560/16 та постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі № 263/6022/16-ц щодо визначення правового режиму земельної ділянки та переходу прав на неї у разі набуття особою права власності на розташоване на такій ділянці нерухоме майно;
- в постанові від 27.05.2021 у справі №914/1201/19 про те, що в разі незаконної реєстрації неіснуючого нерухомого майна належним способом захисту є скасування рішень реєстратора про державну реєстрацію права власності.
25. За доводами Музею оскаржувані ним реєстраційні записи порушують його права, оскільки у такий спосіб за позивачем зареєстровано частину єдиного майнового комплексу Музею, що стало підставою для виділення позивачу земельної ділянки 0016, яка належить державі та перебуває в постійному користуванні Музею. Отже, безпідставно зареєструвавши право власності на об`єкти нерухомого майна на земельній ділянці Музею, позивач набув право на цю земельну ділянку в силу прямого припису закону, незалежно від волі органу, який уповноважений розпоряджатися земельною ділянкою
Позиція позивача у відзиві на касаційні скарги
26. Доводи касаційних скарг є безпідставними, а постанова суду апеляційної інстанції є законною та обґрунтованою. У зв`язку з чим касаційні скарги задоволенню не підлягають. 
Позиція Верховного Суду
27. В основу оскаржуваної постанови покладено висновки апеляційного господарського суду про наявність підстав для скасування Наказу № 3056/5 з огляду на те, що Мін`юст неправомірно розглянув по суті скаргу Музею, не врахувавши передбаченого частиною 3 статті 37 Закону №  1952-IV застереження стосовно необхідності доведення Музеєм обставини порушення своїх прав унаслідок вчинення оспорюваних ним реєстраційних дій.
28. Верховний Суд вважає передчасним висновок суду апеляційної інстанції про можливість розгляду та задоволення заявлених позовних вимог по суті з огляду на нижченаведене.
29. Частинами 1, 3, 4 статті 45 ГПК України передбачено, що сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.
30. Відповідно до частин 1, 2 статті 48 ГПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
31. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.09.2025 у справі № 910/2546/22, до завершення розгляду якої зупинялося касаційне провадження у цій справі, сформульовано такі загальні висновки щодо застосування положень частини 3 статті 26 Закону №   1952-IV та статті 48 ГПК України в подібних правовідносинах, що виникли в зв`язку з оскарженням наказу Мін`юсту, яким було скасовано рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речового права позивача на нерухоме майно: 
32. "Водночас Велика Палата Верховного Суду зауважує, що за змістом абзацу другого частини третьої статті 26 Закону №    1952-IV у чинній редакції в разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, відповідні права припиняються. У разі якщо в Реєстрі, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав.
Крім того, чинний абзац третій частини третьої статті 26 Закону №    1952-IV містить вказівку на те, що в разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, відповідні права повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, що здійснюється державним реєстратором або, у випадку скасування рішення Мін`юсту, прийнятого відповідно до пункту 1 частини сьомої статті 37 Закону №    1952-IV, посадовою особою Мін`юсту. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Реєстрі, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.
Отже, якщо суд дійшов висновку, що речове право позивача було порушене та підлягає поновленню зі скасуванням рішення Мін`юсту, прийнятого згідно з пунктом 1 частини сьомої статті 37 Закону №    1952-IV, посадова особа Мін`юсту на підставі судового рішення повинна повернути таке право позивача у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації на користь позивача змін чи набуття зазначеного речового права.
Разом з цим Велика Палата Верховного Суду наголошує, що судове рішення про задоволення вказаних вище позовних вимог є підставою для державної реєстрації відповідного речового права за позивачем тільки за умови, що на час вчинення реєстраційної дії право власності зареєстроване за відповідачем, а не за іншою особою. У подібних спорах вжиття заходів забезпечення позову (глава 10 розділу І ГПК України) може не допустити подальший перехід речових прав, тим самим забезпечивши позивачу ефективну можливість захистити свої права без необхідності повторного звернення до суду [див. mutatis mutandis висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в пунктах 116, 120, 127-132 постанови від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20)].
У попередніх розділах цієї постанови Велика Палата Верховного Суду виснувала, що спір у цій справі виник щодо речових прав на земельні ділянки, а сторонами цього спору є позивачі, які посилаються на безпідставне скасування Наказом належних їм прав оренди та суборенди земельних ділянок, і ТОВ "Агро-Лан", яке ініціювало вказане скасування, оскільки вважає, що право суборенди спірної землі належить йому.
Відтак відповідачем у цій справі за вимогами ТОВ "Герман-Агро" і ТОВ "Еконива", спрямованими на введення їх у володіння речовими правами оренди та суборенди, є ТОВ "Агро-Лан", право суборенди якого оспорюється, а не сам лише Мін`юст, з яким у позивачів немає спору про речові права.
Наведеного суди попередніх інстанцій помилково не врахували і зосередились у своїх рішення на оцінці аргументів позивачів щодо стверджуваних порушень, які допустив Мін`юсту під час розгляду Скарги та ухвалення Наказу. 
Дійсно, визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язок суду, який виконується під час розгляду справи [див. висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постановах від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41) та від 05.07.2023 у справі № 910/15792/20 (підпункт 8.9)].
Позивачі правом залучити ТОВ "Агро-Лан" співвідповідачем відповідно до статті 48 ГПК України не скористались та послідовно наполягали на необхідності задоволення їх вимог самим лише Мін`юстом, з яким у них немає спору про речові права на земельні ділянки.
За усталеними висновками Верховного Суду, звернення з позовом до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в позові [див. постанови від 05.07.2023 у справі № 910/15792/20 (підпункт 8.18) та від 18.12.2024 у справі № 907/825/22 (пункт 103)]. Установивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та немає визначених процесуальним законом підстав для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача [постанови від 03.04.2024 у справі № 917/1212/21 (пункт 189), від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20) (пункт 148) та від 14.12.2021 у справі № 147/66/17 (пункт 153)].
Оскільки Мін`юст не може бути єдиним відповідачем у цьому випадку незалежно від доводів та підстав позову, а також немає визначених процесуальним законом підстав для залучення ТОВ "Агро-Лан" співвідповідачем, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що у позові слід відмовити з цих підстав".
33. При цьому Велика Палата Верховного Суду в справі № 910/2546/22 не відступила від усталеного висновку Верховного Суду про необхідність відмовляти в задоволенні позову про скасування наказу Мін`юсту, яким скасовано рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, у випадку визначення Мін`юсту як єдиного відповідача, позаяк належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється. 
34. Як убачається з матеріалів цієї справи, при поданні до Мін`юсту скарги Музей обґрунтовував порушення своїх прав у тому числі обставиною належності йому на праві власності зареєстрованих за ТОВ «Манеж Холл» будівель, зазначаючи, що такі будівлі є частиною цілісного майнового комплексу Музею.
35. Тобто Музей шляхом подання скарги ініціював скасування державної реєстрації права власності позивача на спірне майно, оскільки вважає, що право власності на частину цього майна належить Музею, відтак, спір про речові права на об`єкти нерухомості виник між ТОВ    «Манеж Холл» та Музеєм, а не між ТОВ «Манеж Холл»  і Мін`юстом. 
36. У зв`язку з цим Мін`юст не може бути єдиним відповідачем у цьому випадку незалежно від доводів і підстав позову, оскільки у позивача відсутній спір про речове право з Мін`юстом. 
37. Крім того, виходячи з мети позову про скасування Наказу № 3056/5 як такого, що мав наслідком скасування державної реєстрації права власності ТОВ «Манеж Холл» на нерухоме майно, а також наведених у позові обґрунтувань, заявлену позивачем вимогу слід інтерпретувати як спрямовану на введення його у володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації відповідного речового права (схожий за змістом висновок викладено в пункті 9.47 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.09.2025 у справі №    910/2546/22).
38. При цьому Верховний Суд зауважує, що за власною ініціативою не може залучити до участі в справі співвідповідача або замінити первісного відповідача належним відповідачем.
39. Згідно з частиною 4 статті 300 ГПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини 1 статті 310, частиною 2 статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
40. Оскільки Великої Палати Верховного Суду ухвалила постанову від 03.09.2025 у справі №  910/2546/22 вже після подання касаційних скарг у цій справі, колегія суддів вважає за необхідне застосувати положення частини 4 стані 300 ГПК України та вийти за межі доводів касаційних скарг з метою врахування при вирішенні цього спору зазначеною вище правового висновку Великої Палати Верховного Суду в подібних правовідносинах. 
41. Позаяк Мін`юст не може бути єдиним відповідачем у цьому випадку незалежно від доводів та підстав позову, а визначених процесуальним законом підстав для залучення співвідповідача немає, Верховний Суд дійшов висновку, що у заявленому у цій справі позові слід відмовити саме з цих підстав.
42. Наведеного суд апеляційної інстанції помилково не врахував і зосередився на оцінці аргументів позивача щодо порушень, які допустив Мін`юст під час розгляду скарги Музею та ухвалення спірного наказу. Аналогічної помилки щодо розгляду заявленого позову по суті припустився і суд першої інстанції, хоча й дійшов правильного висновку щодо результату вирішення цього спору.
43. Разом з тим Верховний Суд зауважує, що з огляду на те, що підставою для відмови в задоволенні заявленого у цій справі позову є виключно процесуальне порушення у вигляді незалучення належного співвідповідача, позивач не позбавлений процесуальної можливості повторного звернення до суду з позовом із визначенням належного складу учасників цього спору.
44. З урахуванням наведених вище мотивів відмови в задоволенні позову Верховний Суд не надає оцінки іншим доводам касаційних скарг.
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
45. Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині (пункту 4 частини 1 статті 308 ГПК України). 
46. Згідно зі статтею 312 ГПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
47. З огляду на викладене та враховуючи, що суд апеляційної інстанції скасував судове рішення, яке є правильним по суті, оскаржувана постанова підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції - залишенню в силі з мотивів, викладених у постанові суду касаційної інстанції.
Розподіл судових витрат
48. У зв`язку зі скасуванням постанови суду апеляційної інстанції та залишенням у силі рішення місцевого господарського суду, відповідно до статті 129 ГПК України Верховний Суд покладає на позивача витрати скаржників зі сплати судового збору за подання касаційних скарг.
Керуючись статтями 129, 300, 301, 306, 308, 312, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційні скарги Міністерства юстиції України та Національного музею народної архітектури та побуту України  задовольнити.
2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 07.08.2024 у справі №   910/15965/23 скасувати.
3. Рішення Господарського суду міста Києва від 26.02.2024 у справі №    910/15965/23 залишити в силі.
4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Манеж-Холл» (03191, м. Київ, вул.  Касіяна Василя, 1; ідентифікаційний код 40122744) на користь Міністерства юстиції України (01001, м. Київ, вул. Архітектора Городецького, 13; ідентифікаційний код 00015622) 5    368 грн судового збору за подання касаційної скарги.
5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Манеж-Холл» (03191, м. Київ, вул. Касіяна Василя, 1; ідентифікаційний код 40122744) на користь Національного музею народної архітектури та побуту України (01010, м. Київ, вул. Лаврська, 9, корп.19; ідентифікаційний код 03922125) 5    368 грн судового збору за подання касаційної скарги.
6. Доручити Господарському суду міста Києва видати накази.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                                               Міщенко І. С.

Судді                                                                                                              Берднік І. С.
                                                                                                              
                                                                                                    Зуєв В. А.