ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2026 року 
м. Київ

cправа № 910/12587/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Могил С. К. - головуючий (доповідач), Волковицька Н. О., Случ О. В.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Інституту рибного господарства Національної академії аграрних наук України 
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.11.2025
та ухвалу Господарського суду м. Києва від 15.10.2025
за заявою заступника Генерального прокурора в інтересах держави в особі Київської міської державної (військової) адміністрації, Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру
про забезпечення позову
у справі № 910/12587/25 
за позовом заступника Генерального прокурора в інтересах держави в особі Київської міської державної (військової) адміністрації, Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру
до Інституту рибного господарства Національної академії аграрних наук України
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивачів - Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)
треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "АКЦЕПТ ЛОГИСТИК ГРУП", Національна академія аграрних наук України 
про скасування державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі, припинення права постійного користування земельною ділянкою та її повернення державі,
В С Т А Н О В И В: 
Заступник Генерального прокурора (далі - Прокурор) в інтересах держави в особі Київської міської державної (військової) адміністрації (далі - Київська міська державна (військова) адміністрація; позивач-1), Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру (далі - Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру; позивач-2) звернувся до Господарського суду м. Києва з позовом до Інституту рибного господарства Національної академії аграрних наук України (далі - Інститут рибного господарства; Інститут; відповідач), в якому просив:
- скасувати державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:75:151:0004 площею 215,6506 га в Державному земельному кадастрі з одночасним закриттям Поземельної книги;
- скасувати державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:75:151:0003 площею 14,5058 га в Державному земельному кадастрі з одночасним закриттям Поземельної книги;
- припинити Інституту рибного господарства право постійного користування земельною ділянкою площею 14,5058 га, якій наразі присвоєно кадастровий номер 8000000000:75:151:0003, що є частиною земельної ділянки, наданої в постійне користування Інституту на підставі Державного акта на право постійного користування землею серії І-КВ № 005064 від 09.04.2001, зобов`язавши повернути цю земельну ділянку державі в особі Київської міської державної (військової) адміністрації. 
Позовні вимоги Прокурор обґрунтував неправомірним віднесенням спірних земельних ділянок водного фонду до категорії "землі житлової та громадської забудови", а також нецільовим використанням земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:75:151:0003. Зазначив таке: Інституту надано в постійне користування земельну ділянку площею 240,8838 га (у подальшому зменшено до 230,1564 га) з кадастровим номером 8000000000:75:151:0001, яка зайнята ставками для риборозведення, які забезпечують діяльність Дослідного господарства "Нивка"; у 2001 році при реєстрації цієї земельної ділянки в Державному земельному кадастрі не вказано її категорію "землі водогосподарського призначення", а лише зазначено вид використання "для обслуговування та експлуатації комплексу будівель і споруд Інституту та Дослідного господарства "Нивка"; у 2006 році між Інститутом та Товариством з обмеженою відповідальністю "Нове Місто" (у подальшому замінено на Товариство з обмеженою відповідальністю "АКЦЕПТ ЛОГИСТИК ГРУП" (далі - ТОВ "АКЦЕПТ ЛОГИСТИК ГРУП") згідно з угодою про заміну сторони) було укладено договір часткової участі в будівництві житла малої та середньої поверховості на вул. Обухівській, 135-а в Святошинському районі м. Києва (щодо земельної ділянки орієнтовною площею 14,00 га); з огляду на підготовку до спорудження котеджного містечка, ставки на відповідній земельній ділянці було засипано, а територію вирівняно, що свідчить про використання Інститутом цієї земельної ділянки не за цільовим призначенням; у 2021 році Інститут звернувся до Київської міської державної адміністрації із заявою про поділ земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:75:151:0001; з Технічної документації із землеустрою вбачається, що за рахунок території, ставки на якій знищені, сформовано окрему земельну ділянку площею 14,5058 га (кадастровий номер 8000000000:75:151:0003), а іншій земельній ділянці площею 215,6506 га, ставки на якій збереглися, присвоєно кадастровий номер 8000000000:75:151:0004; при реєстрації обох новоутворених ділянок в Державному земельному кадастрі вказано їх категорію "землі житлової та громадської забудови", хоча первинна ділянка з кадастровим номером 8000000000:75:151:0001 до такої категорії не належала і уповноважений орган рішення про зміну цільового призначення не приймав; віднесення зайнятих ставками земель до категорії "землі житлової та громадської забудови" є незаконним та створює передумови для неправомірного будівництва, що також підтверджується договором від 27.02.2006 № 12-14/77 про часткову участь в будівництві житла малої та середньої поверховості на вул. Обухівській, 135-а у Святошинському районі м. Києва і дозволом від 15.03.2012 № КВ 11412038443 на виконання будівельних робіт та проєктною документацію на будівництво.
Разом із позовом Прокурор подав до суду заяву про забезпечення позову, в якій просив: 
- заборони Інституту та іншим особам, у тому числі державним кадастровим реєстраторам і державним реєстраторам речових прав на нерухоме майно, вчиняти дії щодо об`єднання/поділу земельних ділянок з кадастровими номерами 8000000000:75:151:0003 i 8000000000:75:151:0004, а також реєстрації будь-яких речових прав або обтяжень на ці ділянки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, зокрема, але не виключно, права власності чи права постійного користування;
- заборони Інституту та іншим особам здійснювати будівельні й підготовчі роботи або будь-які інші дії, які можуть призвести до пошкодження земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:75:151:0003, зокрема, але не виключно, огороджувати, розорювати, проводити земляні роботи, роботи з підготовки будівельного майданчика і розчистку території, намив ґрунту чи піску, знищувати рослинний покрив будь-яким способом тощо.
Прокурор обґрунтував відповідну заяву тим, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не зареєстровано жодних речових прав на земельні ділянки з кадастровими номерами 8000000000:75:151:0003, 8000000000:75:151:0004, однак Інститут як постійний землекористувач може у будь-який момент здійснити державну реєстрацію права постійного користування, що ускладнить виконання судового рішення у разі задоволення позову і спричинить необхідність звернення з окремим позовом про припинення цих прав. Прокурор також зазначив, що у разі об`єднання або поділу земельних ділянок з кадастровими номерами 8000000000:75:151:0003 i 8000000000:75:151:0004, новоутвореним ділянкам буде присвоєний новий кадастровий номер, що також ускладнить виконання рішення суду. Вказав, що заборона Інституту реєструвати речові права на земельні ділянки та вчиняти дії щодо їх об`єднання/поділу не порушує права останнього, оскільки не припиняє його права постійного користування земельними ділянками, так як Державний акт на право постійного користування землею серії І-КВ № 005064 від 09.04.2001 є чинним. Посилається також на договір від 27.02.2006 № 12-14/77 про часткову участь в будівництві житла малої та середньої поверховості на вул. Обухівській, 135-а у Святошинському районі м. Києва і дозвіл від 15.03.2012 № КВ 11412038443.
Ухвалою Господарського суду м. Києва від 15.10.2025 (суддя - С. О. Турчин), залишеною без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 12.11.2025 (головуючий суддя - О. В. Тищенко, судді - О. М. Сибіга, С. А. Гончаров), заяву Прокурора задоволено.
Заборонено Інституту та іншим особам, у тому числі державним кадастровим реєстраторам і державним реєстраторам речових прав на нерухоме майно, вчиняти дії щодо об`єднання/поділу земельних ділянок з кадастровими номерами 8000000000:75:151:0003 і 8000000000:75:151:0004, а також реєстрації будь-яких речових прав або обтяжень на ці ділянки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, зокрема, але не виключно, права власності чи права постійного користування. 
Заборонено Інституту та іншим особам здійснювати будівельні й підготовчі роботи або будь-які інші дії, які можуть призвести до пошкодження земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:75:151:0003, зокрема, але не виключно, огороджувати, розорювати, проводити земляні роботи, роботи з підготовки будівельного майданчика і розчистку території, намив ґрунту чи піску, знищувати рослинний покрив будь-яким способом тощо.
Не погоджуючись із ухваленими у справі судовими рішеннями, Інститут рибного господарства звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати ці судові рішення та відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.
У касаційній скарзі скаржник вказує абз. 2 ч. 2 ст. 287 ГПК України і, що суди попередніх інстанцій порушили ст.ст. 74, 77, 86, 136, 137, 236 ГПК України, принципи змагальності, пропорційності, а також неправильно застосовали ч. 4 ст. 9, ч. 10 ст. 24 Закону України "Про Державний земельний кадастр" та помилково не застосували Порядок ведення Державного земельного кадастру, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1051. Скаржник посилається також на таке: суди не дослідили витяг з Державного земельного кадастру, лист Держгеокадастру м. Києва від 17.12.2018 № 19-26-0.2-7332/2-18, рішення Господарського суду від 18.07.2007 у справі № 35/246 та інші документи; Прокурор не довів, що спірна земельна ділянка належить до земель водного фонду, а не є землями житлової та громадської забудови; Прокурор не надав доказів, якими підтверджувавсь намір Інституту здійснити дії, що потребують заборони; оскаржувані судові рішення порушують права відповідача, оскільки через вжиття заходів забезпечення позову останній не зможе реалізувати права землекористувача, визначені ст. 95 Земельного кодексу України, а також - права Дослідного господарства "Нива", яке розташоване на земельній ділянці з кадастровим номером 8000000000:75:151:0004; суди попередніх інстанцій також позбавили позивача-1 (як іншу особу) права розпорядження щодо земельної ділянки; крім того позивачі не підтримали ініціативу Прокурора про забезпечення позову, а Інститут (який є бюджетною науковою установою) неодноразово наголошував, що він не може бути відповідачем у справі, предметом спору якої є скасування державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі, припинення права постійного користування земельною ділянкою та її повернення державі. 
Скаржник у касаційній скарзі зазначає і те, що суди попередніх інстанцій не врахували висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 10.11.2020 у справі № 910/1200/20, від 21.01.2019 у справі № 902/483/18, від 12.05.2020 у справі № 910/14149/19, від 13.01.2020 у справі № 922/2163/17, від 20.01.2025 у справі № 910/8275/24, від 19.11.2020 у справі № 910/8225/20, від 11.08.2020 у справі №911/3136/19, від 31.05.2024 у справі № 916/602/23, від 21.12.2021 у справі № 910/10598/21, від 28.08.2023 у справі № 906/304/23, від 08.09.2025 у справі № 902/515/25, від 13.12.2023 у справі № 921/290/23, від 14.08.2023 у справі № 904/1329/23, від 15.11.2024 у справі № 905/20/23, від 07.02.2025 у справі № 910/7497/24, від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18, від 24.04.2024 у справі № 754/5683/22.
Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.12.2025 відкрито провадження за касаційною скаргою Інституту рибного господарства на підставі абз. 2 ч. 2 ст. 287 ГПК України, призначено останню до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу до 31.12.2025. 
ТОВ "АКЦЕПТ ЛОГИСТИК ГРУП" звернулася до Верховного Суду із поясненнями, в яких просило скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні відповідної заяви відмовити. З цих пояснень вбачається, що вони за своєю суттю є заявою про приєднання до касаційної скарги (ст. 297 ГПК України). Оскільки ТОВ "АКЦЕПТ ЛОГИСТИК ГРУП" не додано до них документа про сплату судового збору (ч. 3 ст. 297 ГПК України), а ГПК України не містить положень щодо надання строку для усунення недоліків стосовно заяви про приєднання до касаційної скарги, то ці пояснення залишаються без розгляду.
У відзиві на касаційну скаргу Прокурор просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки вони ухвалені відповідно до вимог ст. 236 ГПК України. 
З метою всебічного, повного та об`єктивного розгляду справи Верховний Суд дійшов висновку про її розгляд у розумний строк у розумінні положень ст. 114 ГПК України, тобто такий, що є необхідним для виконання процесуальних дій і вирішення справи з метою забезпечення належного судового захисту.
Переглянувши в касаційному порядку оскаржувані судові рішення, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.
Інститут вжиття заходів забезпечення позову є одним із механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту.
Верховний Суд неодноразово зазначав, що забезпечення позову - це вжиття заходів щодо охорони інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 18.05.2021 у справі № 914/1570/20). Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити тощо. 
Процесуальні підстави для застосування заходів забезпечення позову визначає ст. 136 ГПК України (в редакції, чинній на час звернення із відповідною заявою та її розгляду у суді), згідно з якою господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; 6) зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 137 ГПК України (у відповідній редакції). 
Здійснюючи аналіз норм права, які регулюють інститут забезпечення позову, Верховний Суд неодноразово висновував, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу (див. постанови Верховного Суду від 04.09.2024 у справі № 915/249/24, від 21.02.2024 у справі № 201/9686/23). 
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.
Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвіднесення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду та наслідків від заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Здійснюючи аналіз вищенаведених норм процесуального права, Велика Палата Верховного Суду, Верховний Суд зазначали таке:
- розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18, від 24.04.2024 у справі № 754/5683/22);
- у випадку звернення особи до суду з позовними вимогами немайнового характеру, судове рішення у разі задоволення яких не вимагатиме примусового виконання, то в такому випадку має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Водночас у таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного судового провадження за його позовом без нових звернень до суду (див. постанову Верховного Суду від 16.08.2018 у справі № 910/1040/18);
- як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2024 у справі № 754/5683/22);
- не існує універсального алгоритму застосування заходів забезпечення позову, оскільки їх вжиття (або відмова у такому) знаходиться у прямій залежності від фактичних обставин кожного конкретного господарського спору. Сторона, яка звертається із заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати необхідність забезпечення позову, що полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову. Разом з тим законом не визначається перелік відповідних доказів, які повинна надати особа до суду під час звернення із заявою про забезпечення позову, а тому суди в кожному конкретному випадку повинні оцінювати їх на предмет належності, допустимості та достовірності (див. постанови Верховного Суду від 19.12.2024 у справі № 910/6192/24, від 04.09.2024 у справі № 915/249/24); 
- Верховний Суд погоджується, що вчинення відповідачами будь-яких дій, спрямованих на забудову спірної земельної ділянки чи поділу, об`єднання, зміни цільового призначення, передачі в оренду чи на іншому праві користування, відчуження тощо земельної ділянки, а також вчинення реєстраційних дій протягом розгляду цієї справи з високим ступенем ймовірності унеможливить виконання та дієвість рішення суду, зумовить необхідність ініціювання інших судових процесів чи понесення додаткових витрат, тож ефективність захисту та поновлення порушених прав та інтересів територіальної громади, за захистом яких Прокурор звернувся до суду, у разі задоволення позову буде втрачена. Верховний Суд вважає, що заявлені Прокурором заходи забезпечення позову є пов`язаними із наявністю реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, а також спрямовані на забезпечення ефективного захисту порушених прав позивача у випадку задоволення позовних вимог, пов`язані із предметом розгляду цього спору, є співмірними та адекватними по відношенню до заявлених позовних вимог, такими, що не порушують рівності та збалансованості інтересів сторін, оскільки мають тимчасовий характер, та, навпаки, спрямовані на збереження існуючого наразі стану речей, що може слугувати додатковою гарантією того, що рішення суду у разі задоволення позовних вимог, буде реально виконане. Як про те сказав і апеляційний господарський суд, вжиття заходів забезпечення позову не засвідчує обґрунтованості позовних вимог, водночас слугує гарантією виконання рішення суду, якщо таке буде прийнято в майбутньому (див. постанову Верховного Суду від 01.09.2025 у справі № 907/47/25);
- Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував на тому, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод забезпечує всім "право на суд", яке охоплює право на виконання остаточного рішення, ухваленого будь-яким судом. ЄСПЛ в контексті права на виконання остаточного рішення зауважує, що метою заходу забезпечення є підтримання status quo, поки суд не визначиться щодо виправданості цього заходу. Крім того тимчасовий захід спрямований на те, щоб протягом судового розгляду щодо суті спору суд залишався в змозі розглянути позов заявника за звичайною процедурою. ЄСПЛ також звернув увагу на те, що тимчасові забезпечувальні заходи мають на меті забезпечити протягом розгляду продовження існування стану, який є предметом спору (§§ 60, 61 рішення від 13.01.2011 у справі "Кюблер проти Німеччини" (Kьbler v. Germany), заява № 32715/06). Отже, заходи забезпечення позову, без застосування яких існує ризик такої зміни обставин, внаслідок якої подальше ухвалення остаточного рішення суду на користь позивача вже не призведе до захисту прав або інтересів позивача, по який він звертався до суду, необхідно розглядати як такі, що охоплені "правом на суд" (див. постанову Верховного Суду від 25.03.2020 у справі № 910/9066/19);
- під час вирішення питання про забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті, та не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову (див. постанови Верховного Суду від 21.03.2024 у справі № 910/15328/23, від 17.12.2018 у справі № 914/970/18, від 10.11.2020 у справі № 910/1200/20). 
Надавши оцінку доводам заяви Прокурора про забезпечення позову, здійснивши оцінку обґрунтованості доводів протилежної сторони, врахувавши предмет цього спору, суди попередніх інстанцій встановили, що станом на момент подачі позову речові права на земельні ділянки з кадастровими номерами 8000000000:75:151:0003 і 8000000000:75:151:0004 не зареєстровані у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, водночас вчинення відповідачем відповідних реєстраційних дій, а також будь-яких дій, спрямованих на поділ, об`єднання тощо спірних земельних ділянок протягом розгляду цієї справи; а також з огляду на реальний ризик початку забудови земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:75:151:0003 на підставі чинного дозволу від 15.03.2012 № КВ 11412038443, що може зумовити її пошкодження, з високим ступенем ймовірності унеможливить дієвість рішення суду, зумовить необхідність ініціювання інших судових процесів чи понесення додаткових витрат і ефективність захисту та поновлення порушених прав та інтересів, за захистом яких Прокурор звернувся до суду, буде втрачена у разі задоволення позову. 
Отже, встановивши вищевказане, що заявлені Прокурором заходи забезпечення позову спрямовані на забезпечення ефективного захисту прав, за захистом яких Прокурор звернувся до суду; пов`язані із предметом розгляду цього спору; є співмірними та адекватними до заявлених позовних вимог, а також такими, що не порушують рівності та збалансованості інтересів сторін; спрямовані на збереження існуючого наразі стану речей, суди попередніх інстанцій підставно задовольнили заяву Прокурора та вжили відповідні заходи забезпечення позову. При цьому суди попередніх інстанцій встановили, що правові наслідки їх застосування не призведуть до невиправданих і надмірних обмежень прав відповідача і ТОВ "АКЦЕПТ ЛОГИСТИК ГРУП", адже такі заходи забезпечення позову є тимчасовими, а їх дія пов`язана з перебуванням справи у провадженні суду, що не спростовано скаржником у касаційній скарзі.
Щодо доводів касаційної скарги про недоведеність тверджень Прокурора та ненадання суду належних та допустимих доказів на підтвердження вчинення відповідачем дій щодо розпорядження земельними ділянками, як доказів необхідності вжиття заходів забезпечення, Верховний Суд звертається до висновку Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 03.03.2023 у справі № 905/448/22, а саме: "умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення. У випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін"".
Застосування подібного підходу є доречним і у випадку подання іншого позову, адже відповідач може у будь-який час розпорядитися майном, яке є предметом позовних вимог, на власний розсуд (див. зокрема, постанови Верховного Суду від 06.06.2024 у справі № 910/17599/23, від 01.09.2025 у справі № 907/47/25).
Отже, здійснивши аналіз оскаржуваних постанови суду апеляційної інстанції і ухвали суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що останні прийняті з правильним застосуванням ст.ст. 136, 137 ГПК України, що відповідає вимогам ст. 236 ГПК України та спростовує доводи скаржника про зворотнє. 
Щодо посилання скаржника на висновки Верховного Суду в інших справах щодо застосування приписів ст.ст. 136, 137 ГПК України у розгляді заяв про забезпечення позову, то колегія суддів їх відхиляє, оскільки оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову суд здійснює у кожній конкретній справі, з урахуванням поданих заявником доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову. У наведених скаржником постановах, Верховний Суд при вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову виходив з інших встановлених судами попередніх інстанцій обставин, які не є подібними з обставинами, що встановлені судами попередніх інстанцій у справі, яка переглядається.
Інші доводи скаржника фактично зводяться до вирішення обґрунтованості позову, що не здійснюється під час розгляду заяви про забезпечення позову (див. також постанову Верховного Суду від 14.01.2025 у справі № 910/17599/23).
Відповідно до ч. 1 ст. 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За наведених вище обставин, Верховний Суд вважає, що суди попередніх інстанцій обґрунтовано задовольнив відповідну заяву Прокурора і підстав для скасування постанови суду апеляційної інстанції і ухвали суду першої інстанції з наведених у касаційній скарзі доводів не вбачається.
Згідно з ст. 129 ГПК України витрати зі сплати судового збору покладаються на скаржника.
Керуючись п. 13 ст. 8, ст. ст. 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Суд

П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу Інституту рибного господарства Національної академії аграрних наук України залишити без задоволення.
Постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.11.2025 та ухвалу Господарського суду м. Києва від 15.10.2025 у справі № 910/12587/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Могил С. К.

Судді: Волковицька Н. О.

Случ О. В.