УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

23 січня 2026 року
м. Київ

справа № 504/4849/24
провадження № 51-238ск26

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 

розглянув касаційну скаргу прокурора Одеської обласної прокуратури на ухвалу Одеського апеляційного суду від 15 жовтня 2025 року стосовно

ОСОБА_4 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , 
громадянина України, 
раніше несудимого, 

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 190 Кримінального кодексу України (далі - КК),

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Комінтернівський районний суд Одеської області вироком від 23 квітня 2025 року визнав ОСОБА_4 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 190 КК, та призначив йому покарання у виді штрафа у розмірі 4500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (далі - НМДГ), що становить 76 500 грн.

Вирішив питання щодо речових доказів, процесуальних витрат, запобіжного заходу і повернення застави; скасував заходи забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна.

Ухвалою від 19 листопада 2025 року виправив описку, допущену у вироку.

Одеський апеляційний суд ухвалою від 15 жовтня 2025 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 залишив без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

За обставин, детально викладених у вироку місцевого суду,  ОСОБА_4 маючи умисел на заволодіння чужим майном шляхом обману, користуючись тим, що на території України введено воєнний стан та оголошено загальну мобілізацію, усвідомлюючи, що на період дії правового режиму воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, строк дії якого у подальшому неодноразово продовжувався у встановленому законом порядку та згідно з постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» від 27 січня 1995 року № 57, виїзд за межі країни громадян України чоловічої статі віком від 18 до 60 років заборонено, усвідомлюючи суспільно небезпечні наслідки своїх дій та бажаючи їх настання, під приводом організації незаконного переправлення громадянина України ОСОБА_5 через державний кордон України реалізував протиправний механізм заволодіння грошовими коштами останнього у сумі 6500 доларів США з метою особистого незаконного збагачення за наступних обставин.

Так, у ОСОБА_4 у невстановлений час і місці, однак не пізніше 23 травня 2024 року, виник злочинний умисел на заволодіння чужим майном ОСОБА_5 , а саме грошовими коштами у сумі 6500 дол. США шляхом обману. В цей же день, ОСОБА_4 перебуваючи у невстановленому місці, на виконання свого злочинного умислу, із застосуванням мобільного терміналу розпочав телефонну розмову із ОСОБА_5 , в ході, якої повідомив йому про те, що може організувати і здійснити його незаконне переправлення через державний кордон України за грошову винагороду в загальному розмірі 13 000 дол. США (що станом на 23 травня 2024 року відповідно до курсу Національного Банку України складає 505 798 грн).

У подальшому, 01 червня 2024 року у період з 19:02 до 19:10, перебуваючи на паркувальному майданчику біля ТРЦ «Сітіцентр» за адресою: вул. Давида Ойстраха, 32, м. Одеса, ОСОБА_4 , під час особистої зустрічі з ОСОБА_5 , з метою реалізації злочинного умислу, повідомив останньому про те, що нібито може організувати і здійснити його незаконне переправлення через державний кордон України за грошову винагороду та розповів схему оплати, а саме: половину коштів необхідно передати йому до відправлення, а іншу половину після перетину кордону, а також, у разі необхідності, за 1000 дол. США, ОСОБА_4 може організувати доставку ОСОБА_5 до місця відправлення.

Надалі, під час особистих зустрічей з ОСОБА_5 05 та 18 червня 2024 року, ОСОБА_4 з метою отримання від останнього грошових коштів, переконував ОСОБА_5 у тому, що має можливість організувати його переправлення через державний кордон України, оскільки має необхідні зв`язки з особами, які нібито переправляють громадян через державний кордон України. ОСОБА_4 повідомив ОСОБА_5 , що його послуги з організації незаконного перетину кордону коштують 5500 дол. США, також, що за 1000 дол. США він може доставити ОСОБА_5 до точки відправлення, 2500 дол. США необхідно перевести на банківську картку особи, яка нібито безпосередньо займаються перевезенням громадян через державний кордон України та 4000 дол. США необхідно передати після перетину кордону України. Крім цього, ОСОБА_4 , з метою створення реальності своїх намірів у переправленні ОСОБА_5 через державний кордон, повідомив, що після того як ОСОБА_5 передасть йому його частину коштів, останньому зателефонує певна особа, яка повідомить звідки і коли буде відправлення, також надав вказівки щодо необхідності постійного підтримання з ним зв`язку, придбання предметів першої необхідності для задоволення власних потреб під час незаконного перетину державного кордону.

Потім ОСОБА_4 , діючи з корисливих мотивів, з метою протиправного збагачення, 19 червня 2024 року, близько 19:45, достовірно усвідомлюючи неправомірність своїх дій, зустрівся із ОСОБА_5 в попередньо обумовленому місці - біля ресторану «Яхта» за адресою: Одеська область, Одеський район, с. Фонтанка, вул. Променад 1/3 , після чого вони спільно направились на автомобілі Volkswagen під керуванням ОСОБА_4 до паркувального майданчика розташованого біля буд. № 7-А на вул. Спортивній в с. Фонтанка, Одеського району, Одеської області. Перебуваючи на цьому майданчику, ОСОБА_5 діючи на підставі постанови прокурора про контроль за вчиненням злочину у формі спеціального слідчого експерименту, передав ОСОБА_4 під виглядом винагороди за організацію незаконного переправлення через державний кордон України імітаційні грошові кошти у сумі 6500 дол. США, що на момент передачі, відповідно до офіційного курсу валют НБУ становило 263 570,45 грн, що більше, ніж в сто разів перевищує НМДГ і є значним розміром та, які нібито, призначалися за організацію незаконного переправлення через державний кордон України шляхом надання інструкцій і вказівок щодо необхідності постійного підтримання з ним зв`язку, придбання предметів першої необхідності для задоволення власних потреб під час незаконного перетину державного кордону та подальшого прибуття на місце, звідки буде здійснюватися перетин державного кордону.

Після отримання ОСОБА_4 , на його думку, грошових коштів у сумі 6500 дол. США, він виконав усі дії, які вважав необхідними для заволодіння грошовими коштами ОСОБА_5 , проте злочин не було закінчено, з причин, які не залежали від його волі, оскільки його дії були викриті співробітниками правоохоронних органів, що позбавило його можливості розпорядитися вказаними грошима.

23 травня 2024 року зареєстроване КП № 42024162330000013 за повідомленням правоохоронних органів, щодо наявності інформації про те, що громадянин ОСОБА_6 за грошову винагороду, спільно з невстановленими особами, організував канал незаконного переправлення осіб через кордон України. При цьому, первинно дії ОСОБА_4 були кваліфіковані за ч. 3 ст. 332 КК.

В подальшому, прокурор звернувся до суду із обвинувальним актом, згідно з яким дії ОСОБА_4 перекваліфіковані з ч. 3 ст. 332 КК на ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 190 КК.

Місцевий суд провів розгляд справи у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК та кваліфікував дії  ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 190 ККі визнав доведеною вину останнього у закінченому замаху на заволодіння чужим майном шляхом обману, вчиненого в умовах воєнного стану, що завдало значної шкоди потерпілому.

Вимоги касаційної скарги й доводи особи, яка її подала 

У касаційній скарзі прокурор посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, ставить питання про скасування рішення апеляційного суду і призначення нового розгляду в цьому суді.

На обґрунтування своїх вимог зазначає, що апеляційний суд безпідставно погодився із місцевим судом і не врахував положення ч. 2 ст. 53 КК та не призначив ОСОБА_4 штраф у розмірі, не меншому ніж розмір отриманого внаслідок вчинення кримінального правопорушення доходу.

Касатор стверджує, що факт використання імітаційних грошових коштів та не доведення ОСОБА_4 злочину до кінця з причин, що не залежать від його волі, не мають вирішального значення для застосування положень ч. 2 ст. 53 КК, ключовим є лише намір заволодіти грошовими коштами, крім того кошти перейшли в розпорядження/володіння винного, як дохід внаслідок вчинення ним кримінального правопорушення.

Наполягає, що суд апеляційної інстанції не урахував суб`єктивну сторону.

Публічний обвинувач уважає, що заборони на застосування положень ч. 2 ст. 53 КК до незакінченого кримінального правопорушення Закон не містить.

На думку автора скарги, під час вирішення питання застосування ч. 2 ст. 53 КК слід враховувати правозастосовну практику в контексті конкретних обставин справи, не обмежуючись юридичною кваліфікацією, наданою за обвинувальним актом.

Прокурор підкреслює, що апеляційний суд не усунув порушення, допущені місцевим судом та у порушення вимог ст. 419 КПК не надав відповіді на усі доводи його апеляційної скарги.

Мотиви Суду

Перевіривши доводи в касаційній скарзі, дослідивши зміст оскаржуваного судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Так, суд касаційної інстанції згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

При вирішенні питання про наявність зазначених підстав суд касаційної інстанції керується статтями 412-414 КПК.

Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 

Висновки суду про доведеність винуватості  ОСОБА_4 , у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, ґрунтується на досліджених судом у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК, доказах.

Щодо доводів касаційної скарги державного обвинувача.

Положення ч. 2 ст. 53 КК передбачають, що розмір штрафу визначається судом з урахуванням майнового стану винного в межах від 30 до 50 тисяч НМДГ, якщо статтями цього Кодексу не передбачено вищого розміру штрафу. За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу понад три тисячі НМДГ, розмір штрафу, що призначається судом, не може бути меншим за розмір майнової шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, або отриманого внаслідок вчинення кримінального правопорушення доходу, незалежно від граничного розміру штрафу, передбаченого санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу. 

Суд, встановивши, що таке кримінальне правопорушення вчинено у співучасті і роль виконавця (співвиконавця), підбурювача або пособника у його вчиненні є незначною, може призначити таким особам покарання у виді штрафу в розмірі, передбаченому санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу, без урахування розміру майнової шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, або отриманого внаслідок вчинення кримінального правопорушення доходу.

Згідно з ч. 1 ст. 337 КПК, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Дії ОСОБА_4 кваліфіковано за ч. 2 ст. 15. ч. 3 ст.190 КК, як закінчений замах на заволодіння чужим майном шляхом обману, вчиненого в умовах воєнного стану, що завдало значної шкоди потерпілому.

Згідно фактичних обставин обвинувачення, ОСОБА_4 отримав від потерпілого грошові кошти, однак не зміг ними розпорядитися, оскільки його дії були викриті співробітниками правоохоронних органів.

Апеляційний суд здійснив розгляд справи, відповідно до вимог ст. 404 КПК.

Варто уваги, що вийти за межі апеляційних вимог, відповідно до приписів ч. 2 указаної вище статті, суд апеляційної інстанції може лише якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.

Згідно з доводами касаційної скарги і доданою до неї копією ухвали апеляційного суду, прокурор посилається на неурахування судами отримання ОСОБА_4 доходів унаслідок вчинення злочину.

Однак, як убачається із ухвали суду апеляційної інстанції, доводи прокурора про неурахування місцевим судом при призначенні покарання отримання ОСОБА_4 доходу, були предметом розгляду цього суду.

Апеляційний суд, з висновками якого погоджується суд касаційної інстанції, обґрунтовано указав, що доходу в цьому конкретному кримінальному провадженні 
не було отримано, бо ОСОБА_4 не отримав можливість розпоряджатись чужим майном, яким він заволодів, скоївши таким чином закінчений замах на вчинення кримінального правопорушення, оскільки імітаційні грошові кошти були одразу вилучені під час проведення обшуку. 

Кваліфікація дій ОСОБА_4 , стороною ж обвинувачення, як закінченого замаху на вчинення кримінального правопорушення (ч. 2 ст. 15 КК передбачає, що замах на вчинення кримінального правопорушення є закінченим, якщо особа виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, але кримінальне правопорушення не було закінчено з причин, які не залежали від її волі) повністю виключає можливість застосування положень ч. 2 ст. 53 КК.

Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку перевірив, викладені в апеляційній скарзі доводи прокурора, у тому числі, щодо можливості застосування положень ст. 53 КК, які перекликаються із доводами його касаційної скарги, й умотивовано визнав їх необґрунтованими, вказавши також підстави, на яких відмовив у задоволенні цих вимог.

Таким чином, апеляційний суд обґрунтовано не знайшов підстав для застосування положень ч. 2 ст. 53 КК.

Порушень норм матеріального чи процесуального права, які би були безумовними підставами для зміни чи скасування рішення апеляційного суду, під час перевірки матеріалів кримінального провадження суд касаційної інстанції не встановив. 

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Враховуючи викладене, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги прокурора з підстав викладених у скарзі та вважає, що у відкритті провадження на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428, ст. 441 КПК, Верховний Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора Одеської обласної прокуратури на ухвалу Одеського апеляційного суду від 15 жовтня 2025 року стосовно ОСОБА_4 .

Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді: 
ОСОБА_1    ОСОБА_2  ОСОБА_3