УХВАЛА

13 січня 2026 року
м. Київ

справа № 545/3042/25
провадження № 61-401ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 05 вересня 2025 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 18 грудня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення всіх сум, що належать працівникові при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - АТ «Укрзалізниця»), у якому просив стягнути із АТ «Укрзалізниця» на його користь одноразову матеріальну допомогу при звільненні працівників уперше з роботи у зв`язку із виходом на пенсію, додаткову матеріальну допомогу за сумлінну працю на залізничному транспорті у розмірі 130 734,90 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 130 734,90 грн, а також матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022-2024 роки у розмірі 22 913,10 грн, всього - 284 382,90 грн.

Позовні вимоги мотивовано тим, що із 1985 року до 1990 року та із 1998 року до 2024 року перебував у трудових відносинах з АТ «Укрзалізниця». Наказом (розпорядженням) начальника депо Сергія Ткаченка від 07 жовтня 2024 року № 62/ОС його, ОСОБА_1 , звільнено з посади майстра з ремонту устаткування за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію за віком, на підставі статті 38 К3пП України.

При звільненні підприємство повинно було здійснити йому компенсацію за невикористані 31 день відпустки та виплатити одноразову матеріальну допомогу відповідно до п. 3.18 колективного договору у розмірі 3- х середньомісячних заробітків (посадових окладів) та додаткову матеріальну допомогу в розмірі 3-х середньомісячних заробітків (посадових окладів) за сумлінну працю на залізничному транспорті при стажі роботи у галузі 32 роки 03 місяці 21 день з урахуванням рішення правління від 24 жовтня 2022 року.

Зазначав, що у день звільнення йому на картку було перераховано кошти у розмірі 23 235,58 грн та надано письмове повідомлення про нараховані та виплачені суми працівнику при звільненні, відповідно до якого не нараховані та не виплачені одноразова матеріальна допомога та додаткова матеріальна допомога.

На момент звернення до суду з позовом роботодавець так і не виплатив належні позивачу виплати у відповідності до пункту 3.18 колективного договору, чим грубо порушив його права, гарантовані колективним договором, у зв`язку із чим останній просить захистити порушене право згідно із заявленими позовними вимогами, поновивши пропущений строк для звернення в суд із цим позовом.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 05 вересня 2025 року, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 18 грудня 2025 року, позов ОСОБА_1 задоволено. Поновлено ОСОБА_1 пропущений строк для звернення до суду з позовом. Стягнуто з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 одноразову матеріальну допомогу при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, додаткову матеріальну допомогу за сумлінну працю на залізничному транспорті у розмірі 130 734,90 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 130 734,90 грн, матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022, 2023, та 2024 роки у розмірі 22 913,10 грн, витрати на правничу допомогу в розмірі 5 000,0 грн, а всього 289 382,90 грн. Стягнуто з АТ «Укрзалізниця» на користь держави судовий збір у розмірі 2 843,82 грн.

У січні 2026 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга АТ «Укрзалізниця» на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 05 вересня 2025 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 18 грудня 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення процесуальних норм, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Згідно зі статтею 129 Конституції України та статей 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Конституційний Суд України у Рішенні від 22 листопада 2023 року № 10-р(ІІ)/2023 визнав таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України. При цьому Конституційний Суд України звернув увагу, що зазначений припис має правомірну мету - додержання принципу остаточності судового рішення (res judicata) як одного з аспектів вимоги юридичної визначеності. Пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України містить домірні засоби законодавчого внормування процесуальних відносин щодо відкриття касаційного провадження.

Зі змісту положень пункту 3 частини третьої статті 175, пункту 1 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається сумою грошових коштів, якщо позов підлягає грошовій оцінці.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 176 ЦПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Ціна позову у справі складає 284 382,90 грн, яка станом на 01 січня 2026 року не перевищує 250 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 209 х 250 = 802 250,00 грн). 
Враховуючи зазначене вище, рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 05 вересня 2025 року та постанова Полтавського апеляційного суду від 18 грудня 2025 року не підлягають касаційному оскарженню відповідно до положень частини третьої статті 389 ЦПК України.

Доводів щодо наявності підстав для відкриття касаційного провадження у справі відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, заявником не наведено.

Посилання заявника на пункти 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України як на підстави касаційного оскарження не заслуговують на увагу, оскільки з указаних підстав підлягають оскарженню рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанова суду апеляційної інстанції крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті, зокрема, у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Тобто такі доводи є виконанням вимог процесуального закону щодо змісту будь-якої касаційної скарги, а тому самі по собі не вказують на фундаментальність порушених у скарзі питань для формування єдиної правозастосовчої практики, та не свідчить про наявність інших випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судові рішення у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, підлягають касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення, ухвалені у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справа розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію щодо вирішення спору; наявність випадків, передбачених підпунктами «а» - «г» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, колегією суддів не встановлено, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 05 вересня 2025 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 18 грудня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення всіх сум, що належать працівникові при звільненні відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	І. Ю. Гулейков     	
	Р. А. Лідовець     	
	Д. Д. Луспеник