ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2026 року
м. Київ
справа № 554/7281/22
провадження № 51-3911км25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду 
у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання  ОСОБА_4 , 
прокурора ОСОБА_5 ,
у режимі відеоконференції:
захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , 
засудженого ОСОБА_8 ,
представника потерпілого ОСОБА_9 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги захисників засудженого ОСОБА_8 - адвокатів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 10 жовтня 2024 року й ухвалу Полтавського апеляційного суду від 15 липня 2025 року щодо 
ОСОБА_8 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Деркачі Миргородського району Полтавської області, жителя АДРЕСА_1 , зареєстрованого в АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 10 жовтня 2024 року ОСОБА_8 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.
Цивільні позови прокурора Полтавської обласної прокуратури про стягнення витрат на стаціонарне лікування потерпілої ОСОБА_10 задоволено у повному обсязі.
Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави в особі Департаменту охорони здоров`я Полтавської обласної військової адміністрації витрати на стаціонарне лікування потерпілої ОСОБА_10 в КП «Полтавська обласна клінічна лікарня ім. М. В. Скліфосовського Полтавської обласної ради» в сумі 145 412, 01 грн.
Стягнуто з ОСОБА_8 на користь територіальної громади в особі КНП «Миргородська лікарня інтенсивного лікування» Миргородської міської ради» витрати на стаціонарне лікування потерпілої ОСОБА_10 в 10 067, 61 грн.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_11 в його інтересах та інтересах ОСОБА_12 про відшкодування шкоди завданої злочином - задоволено частково.
Стягнуто з ПрАТ «Страхова Компанія» «Провідна» на користь ОСОБА_11 майнову шкоду в сумі 93 559, 08 грн та моральну шкоду в сумі 81 324, 95 грн.
Стягнуто з ПрАТ «Страхова Компанія» «Провідна» на користь ОСОБА_12 майнову шкоду, завдану смертю потерпілої, в сумі 85 115, 97 грн.
Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_11 400 593, 35 грн на відшкодування моральної шкоди.
Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_12 83 884, 03 грн на відшкодування майнової шкоди, завданої смертю потерпілої та 500 000 грн моральної шкоди.
Стягнуто на користь ОСОБА_11 витрати на правову допомогу: з ОСОБА_8 в сумі - 2500 грн, із ПрАТ «Страхова Компанія» «Провідна» - 2500 грн.
У іншій частині позовних вимог потерпілого ОСОБА_11 в його інтересах та інтересах ОСОБА_12 до ОСОБА_8 про відшкодування шкоди завданої злочином - відмовлено.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат і заходів забезпечення кримінального провадження.
Згідно з вироком суду ОСОБА_8 11 січня 2022 року близько 16:55, керуючи автомобілем «Skoda Octavia», д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Гоголя в м. Миргороді в напрямку Миргородської міської лікарні, під час наближення до нерегульованого пішохідного переходу на перехресті з вул. Озерною, позначеного інформаційно-вказівними дорожніми знаками 5.38.1, 5.38.2 «Пішохідний перехід» та дорожньою розміткою 1.14.1 «зебра» Правил дорожнього руху (далі - ПДР), діючи з необережності, порушуючи вимоги п. 18.1 ПДР, не зменшив швидкості руху, не зупинився, щоб дати дорогу пішоходу ОСОБА_10 , яка переходила проїзну частину по пішохідному переходу зліва направо по ходу руху його автомобіля, і здійснив наїзд на неї, спричинивши їй тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння.
У результаті дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) потерпіла ОСОБА_10 отримала тяжкі тілесні ушкодження, унаслідок яких загинула.
Полтавський апеляційний суд ухвалою від 15 липня 2025 року залишив без змін вирок місцевого суду.
Вимоги та узагальнені доводи, викладені в касаційних скаргах 
У касаційній скарзі адвокат ОСОБА_6 , покликаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, просить скасувати рішення місцевого й апеляційного судів і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Обґрунтовуючи доводи, викладені в касаційній скарзі, захисник наголошує на порушенні правил підсудності, що, на його думку, є безумовною підставою для скасування судових рішень.
Також звертає увагу на недотримання правил підслідності, адже її було змінено попри правила кримінального процесуального закону.
Водночас уважає, що дані висновку експерта від 27 квітня 2022 року № СЕ- 19/117- 22/4264-ІТ потрібно визнати недопустимим доказом, оскільки його складено з урахуванням слідчих експериментів, проведених усупереч ч. 1 ст. 240 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).
Крім цього, адвокат детально наводить аргументи про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, тому що суди не врахували всіх даних про особу ОСОБА_8 .
Разом з тим, не погоджується з розміром задоволених позовних вимог у частині відшкодування підзахисним моральної шкоди.
Зазначає, що цивільний позов суд розглянув без участі представника страхової компанії, не з`ясовуючи думки засудженого.
У частині вирішення цивільних позовів прокурора суд, на переконання захисника, не перевірив, чи наявні повноваження в прокурора на звернення із цими позовами. 
У касаційній скарзі адвокат ОСОБА_7 , покликаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, просить скасувати рішення місцевого й апеляційного судів і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Доводи в частині недотримання правил підсудності й підслідності, недопустимості даних протоколів слідчих експериментів, невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, а також щодо необґрунтованості задоволення цивільного позову про стягнення моральної шкоди з ОСОБА_8 та істотних порушень, пов`язаних з розглядом цього позову, є аналогічні доводам, викладеним у касаційній скарзі адвоката ОСОБА_6 .
Крім того, захисник ОСОБА_7 зауважує на тому, що схема місця ДТП не збігається з протоколом огляду місця події, що вказує на суперечності в доказах.
На думку адвоката, запис з камер відеоспостереження магазину «Маркетопт» вилучено в непередбачений КПК спосіб.
Водночас уважає, що суди не виклали достатніх мотивів, якими керувалися, коли не взяли до уваги показання свідка ОСОБА_13 та дані висновку автотехнічної експертизи від 27 лютого 2024 року № 5, проведеної за клопотанням сторони захисту.
Також захисник зазначає, що суди не дали належної оцінки висновкам судово-медичного експерта від 26 травня 2022 року № 67 і № 67-А, адже, на його переконання, причиною смерті могло стати неналежне надання медичної допомоги.
До того ж касатор акцентує на суперечностях між висновками комісійної судово-медичної та медико криміналістичної експертиз.
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні засуджений ОСОБА_8 та його захисники ОСОБА_6 і ОСОБА_7 підтримали касаційні скарги сторони захисту й просили їх задовольнити з викладених у них підстав, прокурор ОСОБА_5 та представник потерпілого ОСОБА_9 заперечили щодо задоволення скарг і просили судові рішення залишити без змін.
Мотиви Суду
За приписами ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Він є судом права, а не факту і під час перевірки доводів, наведених у касаційній скарзі, виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.
Судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення (ст. 370 КПК).
Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції згідно зі ст. 438 КПК є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. Вирішуючи питання про наявність зазначених підстав, суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. Можливості скасування судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій через неповноту судового розгляду (ст. 410 КПК) та невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК) чинним кримінальним процесуальним законом не передбачено.
Оспорювання захисниками установлених за результатами судового розгляду фактів із викладенням власної версії події, що зводиться до тверджень про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неповноти судового розгляду, перебуває поза межами компетенції касаційного суду.
З огляду на це незгода з оцінкою проведених судово-медичних експертиз, експертизи, проведеної за клопотанням сторони захисту та показань свідка ОСОБА_13 не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
Водночас суд апеляційної інстанції ретельно перевірив ці доводи і спростував їх.
Даючи оцінку дослідженим у судовому засіданні доказам, а саме показанням потерпілого, свідків та письмовим доказам у справі, які місцевий суд визнав належними й допустимими, такими, що в сукупності підтверджують визначені ст. 91 КПК обставини, які підлягають доказуванню, і не містять суперечностей, доповнюють один одного, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286 КК.
Суд апеляційної інстанції погодився з оцінкою доказів, яку дав місцевий суд, і дійшов переконання, що указаний вище висновок районного суду є обґрунтованим.
Зокрема, у ході апеляційного розгляду апеляційний суд проаналізував доводи сторони захисту щодо неправильності встановлення фактичних обставин, через те, що суд не повною мірою зважив на дані, зазначені у висновках експертів та показаннях свідків.
Цим доводам суд апеляційної інстанції дав правову оцінку і навів вичерпні мотиви прийнятого рішення.
Так, колегія суддів апеляційного суду не встановила невідповідності та неузгодженості висновків судово-медичних експертиз від 26 лютого 2022 року № 67 і № 67-А, комісійної судово-медичної експертизи від 30 червня 2022 року № 51 з даними судової медико-криміналістичної експертизи від 24 лютого 2022 року № 53-МК, та погодилась з мотивами місцевого суду, яким було з`ясовано, що потерпіла вірогідніше за все була обернена задньо-зовнішньою поверхнею правої гомілки до виступаючої частини автомобіля, про що також свідчать ушкодження правого рукава її пальто та передньої правої поли. Отже, означені докази в їх сукупності підтверджують рух потерпілої саме зліва направо по ходу руху ОСОБА_8 .
Апеляційний суд вказав, що суд першої інстанції правильно встановив, що наданий стороною захисту висновок судово-автотехнічної експертизи від 27 лютого 2024 року № 5 не відкидає обвинувачення ОСОБА_8 , оскільки цією експертизою не спростовано висновки попередньої експертизи та вихідні дані, які були покладені в її основу, зокрема, дальність видимості елементів дороги з місця водія ОСОБА_8 . Видимість дороги в умовах місця ДТП визначалася слідчим під час слідчого експерименту з потерпілим ОСОБА_11 та складає 100 м. Суд зважив на те, що у вказаному висновку не вирішувалось питання про дотримання ОСОБА_8 п. 18.1 ПДР, а висновки в частині виконання ОСОБА_8 п. 12. 1, 12.3 ПДР не узгоджуються з висунутим обвинуваченням та не спростовують порушення обвинуваченим п. 18.1 ПДР.
Покликання адвоката ОСОБА_7 на те, що належним чином не встановлено причину смерті потерпілої повністю спростовуються висновком комісійної судово-медичної експертизи від 30 червня 2022 року №51, за яким настання смерті ОСОБА_10 перебуває у прямому причинно-наслідковому зв`язку із отриманими нею 11 січня 2022 року тілесними ушкодженнями (т. 2, а. п. 28 - 38).
Доводи, викладені в касаційних скаргах сторони захисту про недопустимість даних слідчих експериментів, проведених за участю потерпілого ОСОБА_11 і свідка ОСОБА_14 , у зв`язку з чим висновок експерта від 27 квітня 2022 року № СЕ- 19/117- 22/4264-ІТ потрібно визнати недопустимим доказом, колегія суддів уважає непереконливими.
Відповідно до ч. 1 ст. 240 КПК з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.
Як убачається зі змісту вироку суду першої інстанції, у ході проведення слідчого експерименту з ОСОБА_11 й ОСОБА_14 було відтворено та експериментальним шляхом перевірено дорожню обстановку, яка мала місце під час вчинення ДТП в умовах, максимально наближених до тих, що мали місце увечері 11 січня 2022 року.
За таких обставин, колегія суддів не убачає порушень вимог ст. 240 КПК, оскільки слідча дія відповідає меті її проведення.
Більше того, для проведення автотехнічної експертизи, за наслідком якої був складений висновок експерта від 27 квітня 2022 року № СЕ- 19/117- 22/4264-ІТ було надано не тільки дані слідчих експериментів, а й інші матеріали кримінального провадження, які враховувались експертом.
Також апеляційний суд не знайшов розбіжностей між протоколом огляду місця події від 11 січня 2022 року з даними, зазначеними у схемі місця пригоди, та не встановив підстав для визнання недопустимим доказом указаного протоколу, адже він складений з дотриманням вимог КПК. 
Крім того, апеляційний суд відхилив твердження ОСОБА_8 про відсутність на схемі ДТП місця наїзду на потерпілу, оскільки, під час огляду місця події саме він зазначив місце наїзду на пішохода, що зафіксовано слідчим в протоколі огляду місця ДТП та схемі до нього, з чим погодився ОСОБА_8 у ході проведення слідчої дії за участю понятих.
Водночас суди попередніх інстанцій взяли до уваги показання свідка ОСОБА_15 , який повідомив, що ОСОБА_8 перед пішохідним переходом швидкості не знижував та не перестроювався. Після наїзду на пішохода, ОСОБА_8 одразу зупинився, приблизно за півметра від пішохідного переходу на дорозі побачив жінку без свідомості.
Тобто вказані дані свідчать, що місце вчинення наїзду на пішохода судом встановлено правильно. Будь-яких сумнівів щодо цього у колегії суддів немає.
Більше того сам обвинувачений у своїх показаннях не заперечує, що він здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_10 на перехресті вулиць Гоголя - Озерна м. Миргород.
Про відсутність опадів та очищену дорогу також у своїх показаннях зазначали свідки ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , а також поняті ОСОБА_19 і ОСОБА_20 . Разом із цим, свідки ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_19 і ОСОБА_20 підтвердили наявність вуличного освітлення на місці ДТП.
Суд апеляційної інстанції визнав, що районний суд правильно оцінив показання вказаних вище свідків та надав обґрунтовану оцінку показанням свідків ОСОБА_15 і ОСОБА_13 , зокрема щодо відсутності освітлення на місці пригоди. До того ж, як встановлено судом, свідок ОСОБА_13 не є очевидцем події, а на місці пригоди був після ДТП.
Районний суд дав вичерпну оцінку показанням свідка ОСОБА_13 , вказавши, що цей свідок зазначав, що не бачив як саме сталася дорожньо-транспортна пригода та не наближався ближче до місця зіткнення, тому його показання не спростовують обвинувачення. Його показання щодо відсутності освітлення саме у момент вчинення ДТП є припущенням, що ґрунтувалося на попередньому досвіді, проте спростовуються викладеними відеозаписами та документальними даними, щодо наявності вуличного освітлення в цей час. Інакше, на думку місцевого суду, видається сумнівним те, що свідок на такій великій відстані зумів розгледіти тіло жертви на проїзній частині.
Твердження сторони захисту про недопустимість даних запису з камер відеоспостереження, оскільки не було встановлено в ході якої слідчої дії його було вилучено, безпідставні.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження диск із відеозаписом був добровільно наданий для огляду працівником охорони магазину «Маркетопт» (т. 1, а. п. 216).
Колегія суддів погоджується з позицією місцевого суду про те, що за умови добровільного надання документів стороною чи учасником кримінального провадження, у володінні яких вони перебувають, не виникає підстав та умов до звернення з клопотанням до слідчого судді стосовно застосування заходів забезпечення кримінального провадження у виді тимчасового доступу до документів і речей.
До того ж як у ході судового розгляду, так і колегією суддів не встановлено, що добровільна видача запису з камер відеоспостереження стала наслідком порушення фундаментальних прав та/або свобод людини.
Колегія суддів уважає, що суди здійснили ретельну оцінку обставин кримінального правопорушення, враховуючи таке.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у його вчиненні.
Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, установленими на підставі допустимих доказів, і єдиною версією, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винуватою за пред`явленим обвинуваченням.
Суди попередніх інстанцій врахували вказаний стандарт і навели мотиви прийнятого рішення зі спростуванням версії сторони захисту. 
Згідно з фактичними обставинами кримінального провадження, встановленими місцевим судом, зокрема шляхом безпосереднього дослідження доказів, причиною дорожньо-транспортної пригоди та наслідків що настали, є порушення водієм ОСОБА_8 вимог п. 18.1 ПДР. Водій мав технічну можливість уникнути вказаної дорожньо-транспортної пригоди, шляхом виконання вимог п. 18.1 ПДР, для чого у нього не було будь-яких перешкод технічного характеру. Невідповідності з вимогами п. 18.1 ПДР з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з виникненням даної пригоди.
Ці обставини підтверджуються відповідними висновками експертиз. 
Крім того, як убачається з показань засудженого, він не заперечує, що здійснив наїзд на пішохода, проте вказує на наявність обставин, які йому перешкодили вчасно виявити потерпілу, яка переходила через пішохідний перехід.
Згідно з п. 18.1 ПДР водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.
Враховуючи, що згідно з пред`явленим обвинуваченням, невиконання ОСОБА_8 саме п. 18.1 ПДР стало причиною ДТП, колегія суддів уважає, що суди попередніх інстанцій достатньою мірою мотивували висновки про доведеність винуватості останнього за ч. 2 ст. 286 КК.
Зокрема суди попередніх інстанцій установили, характер і обставини порушення водієм ОСОБА_8 ПДР, причинний зв`язок між порушеннями правил безпеки дорожнього руху із суспільно небезпечними наслідками, що настали.
Доводи про порушення правил підсудності є неспроможними з огляду на таке.
Згідно з редакцією ч. 9 ст. 615 КПК чинною на час звернення прокурора з обвинувальним актом, під час дії воєнного стану обвинувальні акти, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності скеровуються та розглядаються судами, в межах територіальної юрисдикції яких закінчено досудове розслідування, а в разі неможливості з об`єктивних причин здійснювати відповідним судом правосуддя - найбільш територіально наближеним до нього судом, що може здійснювати правосуддя, або іншим судом, визначеним у порядку, передбаченому законодавством.
Як видно з обвинувального акту, його затверджено у м. Полтава, вул. 1100-річчя Полтави, 7, що в межах територіальної юрисдикції Октябрського (Шевченківського) районного суду м. Полтави.
Тобто обвинувальний акт скеровано з дотриманням вимог ч. 9 ст. 615 КПК до суду, в межах територіальної юрисдикції якого закінчено досудове розслідування.
Водночас зі змісту подання Октябрського районного суду м. Полтави про зміну територіальної підсудності убачається, що підставою для її зміни є забезпечення оперативності та ефективності кримінального провадження.
Проте, апеляційний суд не знайшов підстав для задоволення подання.
Приписами ч. 5 ст. 34 КПК визначено, спори про підсудність між судами не допускаються.
Отже, обвинувальний акт надійшов з дотриманням правил підсудності і підстави для її зміни встановлені не були.
Щодо порушень правил підслідності, колегія суддів враховує таке.
Згідно з ч. 5 ст. 36 КПК Генеральний прокурор (особа, яка виконує його обов`язки), керівник обласної прокуратури, їх перші заступники та заступники своєю вмотивованою постановою мають право доручити здійснення досудового розслідування будь-якого кримінального правопорушення іншому органу досудового розслідування, у тому числі слідчому підрозділу вищого рівня в межах одного органу, у разі неефективного досудового розслідування або за наявності об`єктивних обставин, що унеможливлюють функціонування відповідного органу досудового розслідування чи здійсненням ним досудового розслідування в умовах воєнного стану.
Відповідно до постанови Першого заступника керівника Полтавської обласної прокуратури про доручення здійснення досудового розслідування іншому органу досудового розслідування від 28 березня 2022 року, через невиконання необхідного обсягу слідчих дій, направлених на проведення всебічного та повного досудового розслідування, здійснення досудового розслідування доручено ГУНП в Полтавській області (т. 1, а. п. 193 - 194).
За таких обставин прокурор дотримався правил, встановлених ч. 5 ст. 36 КПК.
Більше того, використання в ч. 10 ст. 216, ч. 5 ст. 36 КПК поняття «неефективність досудового розслідування» як оціночного критерію свідчить про те, що відповідні рішення приймаються в межах розсуду та дискреційних повноважень прокурора. Тому суд не може підміняти органи прокуратури та приймати рішення щодо правильності чи помилковості таких рішень, які були прийняті ними з використанням наданих дискреційних повноважень, та правомочний лише перевірити чи були вони прийняті у встановленому законом порядку та чи містять вони відповідне обґрунтування. Надання судом оцінки доводам сторони захисту, які зводяться до оспорювання мотивів прийнятих прокурорами рішень про визначення підслідності у кримінальному провадженні, в такому випадку означатиме протиправне втручання суду в дискреційні повноваження прокурора.
Указана позиція узгоджується з практикою Верховного Суду (постанова від 29 квітня 2025 року, справа № 991/4110/20, провадження № 51-1490км24).
Беручи до уваги наведене вище, колегія суддів відхиляє доводи сторони захисту про порушення підслідності в цьому кримінальному провадженні.
На переконання колегії суддів, доводи сторони захисту про відсутність достатніх підстав уважати, що ОСОБА_8 скоїв інкриміноване йому кримінальне правопорушення зводяться до незгоди з судовими рішеннями та наданні власної оцінки доказам та обставинам справи.
Доводи сторони захисту про необґрунтованість відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_11 у сумі 400 593, 35 грн, на користь ОСОБА_12 - в сумі 500 000 грн, апеляційний суд перевірив і погодився з висновком місцевого суду, вказавши, що розмір відшкодування моральної шкоди у зазначеному розмірі, було визначено із засад розумності, виваженості та справедливості з урахуванням фізичних та моральних страждань потерпілих, конкретних обставин справи, наслідків вчиненого злочину і вважати його необґрунтовано завищеним підстав немає.
Колегія суддів погоджується з думкую апеляційного суду, зважаючи на таке.
Відповідно до постанови Верховного Суду від 30 квітня 2025 року (справа № 761/553/21) розмір відшкодування моральної шкоди має умовний характер, оскільки немає точних критеріїв майнового вираження душевного болю, спокою, честі, гідності особи, але у будь-якому випадку розмір відшкодування моральної шкоди повинен бути достатнім для задоволення потреб потерпілого і не повинен призводити до його збагачення.
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.
Абзац другий частини третьої статті 23 Цивільного кодексу України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення», саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат.
Отже, з огляду на характер правопорушення, того, що від дій засудженого потерпілі втратили близьку людину, враховуючи їх моральні та фізичні страждання від втрати найріднішої людини, тяжкість від наслідків, вимушені зміни у їх житті, необхідність захисту порушеного права в суді, судові рішення в частині відшкодування моральної шкоди слід залишити без зміни.
На переконання колегії суддів, вказана розмір відшкодування з огляду на приписи ст. 23 Цивільного кодексу України є обґрунтованим, співмірним, відповідає характеру і обсягу страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнали потерпілі (позивачі).
Твердження адвоката ОСОБА_6 про відсутність повноважень у прокурора для звернення із цивільними позовами в інтересах держави спростовуються змістом цих позовів, зокрема прокурором як на підставу для подачі позовів вказано саме невжиття заходів самостійного стягнення заподіяних ОСОБА_8 збитків Департаменту охорони здоров`я Полтавської обласної військової адміністрації та Комунальному некомерційному підприємству «Миргородська лікарня інтенсивного лікування» Миргородської міської ради.
Крім того, в матеріалах кримінального провадження відсутні самостійні позови як Департаменту охорони здоров`я Полтавської обласної військової адміністрації, так і Комунального некомерційного підприємства «Миргородська лікарня інтенсивного лікування» Миргородської міської ради, що підтверджує невжиття цими установами заходів для стягнення заподіяних збитків.
Згідно з приписами ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. 
У зв`язку з цим, на думку колегії суддів, прокурор діяв в межах, передбачених ст. 23 згаданого Закону.
Аргументи захисників ОСОБА_6 і ОСОБА_7 про те, що судовий розгляд було проведено без участі представника ПрАТ «Страхова Компанія» «Провідна» взагалі не впливають на права та інтереси засудженого, враховуючи, що позов на адресу компанії був направлений, правом на відзив та участь у судовому засіданні представники компанії не скористались.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 26 КПК сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.
Як встановлено приписами п. 1, ч. 1 ст. 425 КПК касаційну скаргу мають право подати засуджений, його законний представник чи захисник - у частині, що стосується інтересів засудженого.
Проте, адвокати не наводять яким чином відсутність представника цивільного відповідача - страхової компанії, стосується інтересів засудженого.
Більше того ПрАТ «Страхова Компанія» «Провідна» не зверталось до суду касаційної інстанції з підстав порушеного права на участь під час судового розгляду.
Крім цього, Суд бере до уваги, що згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового переказу, ПрАТ «Страхова Компанія» «Провідна» отримало ухвалу про відкриття апеляційного провадження, тобто їм було відомо про апеляційний перегляд кримінального провадження у тому числі з підстав незгоди з цивільним позовом, однак товариство не реалізовувало своє право на таке оскарження (т. 3, а. п. 86).
Під час перевірки доводів захисників щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, колегія суддів установила таке.
Місцевий суд під час призначення покарання ОСОБА_8 врахував характер та ступінь тяжкості інкримінованого кримінального правопорушення, яке відноситься до тяжкого злочину, вчиненого з грубої необережності, під час управління джерелом підвищеної небезпеки, на пішохідному переході, в центрі міста, перебування у тверезому стані, те, що він з місця події не втікав, одразу викликав швидку та надав для потерпілої незначну суму коштів на її лікування.
Крім того, суд зважив на те, що ОСОБА_8 раніше не судимий, одружений, має на утриманні двох малолітніх дітей, на обліках нарколога та психіатра не перебуває.
Понад те, суд звернув увагу на досудову доповідь органу пробації, за яким ризик вчинення ОСОБА_8 повторних кримінальних правопорушень оцінюється як низький, ризик небезпеки для суспільства середній, його виправлення можливе без ізоляції від суспільства.
Отже, суд першої інстанції визнав обставинами, що пом`якшують покарання: вчинення необережного злочину вперше та наявність на його утриманні двох малолітніх дітей, а обставин, що обтяжують покарання не встановив і вважав за необхідне призначити покарання у виді позбавлення волі, яке потрібно відбувати реально, оскільки не знайшов обґрунтованих підстав для застосування статей 69, 75 КК.
Апеляційний суд погодився з видом і розміром покарання, вважаючи його справедливим, необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_8 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
У ході перевірки доводів, викладених у касаційних скаргах щодо незгоди з призначеним покаранням, колегія суддів бере до уваги таке.
Як передбачено вимогами статей 50, 65 КК, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а при його призначенні суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Відповідно до принципів співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 цього Кодексу.
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.
Загальні засади призначення покарання, визначені у ст. 65 КК, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані в сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Процес призначення покарання, а саме врахування всіх факторів, які мають бути взяті до уваги для обрання виду та розміру покарання, слід розцінювати як сукупність етапів, послідовність яких повинен значення для прийняття обґрунтованого судового рішення в цій частині. При цьому первинним етапом має бути оцінка ступеня тяжкості злочину, який має значною мірою звузити межі для прийняття конкретного рішення щодо виду та розміру покарання. Своєю чергою, наступним етапом вже є врахування обставин, які позитивно або негативно характеризують особу винного, та обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.
Цих вимог суд суди попередніх інстанцій дотрималися.
Під час призначення покарання місцевий суд, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, зважив на фактичні обставини справи, особу обвинуваченого, тяжкість правопорушення, його характер, невідворотні наслідки, які настали, зокрема смерть відносно молодої жінки, яка мала на утриманні неповнолітню дитину, відсутність ознак щирого каяття та сприяння розкриттю злочину.
Разом із тим обставини, на які покликаються в касаційних скаргах захисники в інтересах засудженого, щодо можливості застосування ст. 75 КК були враховані судами під час призначення покарання, ці обставини не є безумовними і достатніми для зміни судових рішень в цій частині. 
Враховуючи викладене вище, Суд уважає, що покарання, призначене ОСОБА_8 в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК, є справедливим, необхідним та достатнім для виправлення засудженого, попередження вчинення ним нових злочинів. Підстав сприймати таке покарання явно несправедливим через суворість за доводами, викладеними в касаційних скаргах сторони захисту, Суд не вбачає.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішень судів попередніх інстанцій, вмотивованість їх висновків з питання призначення засудженому покарання та справедливості обраного заходу примусу, адвокати у касаційних скаргах не навели.
Суд вважає, що перегляд кримінального провадження в апеляційному порядку здійснювався відповідно до правил кримінального процесуального закону, постановлена ухвала не суперечить приписам статей 370, 419 КПК, а тому твердження сторони захисту про істотне порушення судом апеляційної інстанції вимог КПК, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність й невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, не обґрунтовані.
Враховуючи наведене вище, касаційні скарги сторони захисту не підлягають до задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд,
ухвалив:
Вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 10 жовтня 2024 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 15 липня 2025 року щодо ОСОБА_8 залишити без зміни, а касаційну скаргу його захисників - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1  ОСОБА_2 ОСОБА_3