ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2026 року
м. Київ
справа № 161/20739/24
провадження № 51-3720 км 25
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора ОСОБА_6 на ухвалу Волинського апеляційного суду від 08 липня 2025 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12024030580003413 від 09 жовтня 2024 року за обвинуваченням
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Бялоград Республіки Польща, який зареєстрований за адресою:  АДРЕСА_1 , раніше судимого,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, частинами 1, 2 ст. 317 Кримінального кодексуУкраїни (далі - КК України).
Змістсудовихрішеньівстановленісудамипершоїтаапеляційноїінстанційобставини
За вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 квітня 2025 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст.185, частинами 1, 2 ст. 317 КК України та призначено покарання: за ч. 4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років; за ч. 1 ст. 317 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки; за ч. 2 ст. 317 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки, з конфіскацією всього майна, що належить йому на праві приватної власності.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено покарання ОСОБА_7 у виді позбавлення волі на строк 5 років, з конфіскацією всього майна, що належить йому на праві приватної власності.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України шляхом часткового складання покарань, призначених за цим вироком та попереднім вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 жовтня 2024 року - 2 місяці позбавлення волі, призначеного покарання ОСОБА_7 у виді позбавлення волі на строк 5 років 2 місяці, з конфіскацією всього майна, що належить йому на праві приватної власності.
На підставі ст. 71 КК України до покарання, призначеного за вказаним вироком, повністю приєднано невідбуте додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати матеріально-відповідальні посади за вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 березня 2020 року, а також частково приєднано невідбуте покарання за вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 жовтня 2024 року, і за сукупністю вироків визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 3 місяці, з конфіскацією всього майна, що належить йому на праві приватної власності та з позбавленням права обіймати матеріально-відповідальні посади на строк 3 роки.
Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, судових витрат і речових доказів. 
Відповідно до обставин, детально викладених у вироку суду, ОСОБА_7 08 жовтня 2024 року, точний час досудовим розслідуванням не встановлений, але не пізніше 15:49, в умовах воєнного стану, перебуваючи у приміщенні палати № 431 КП "Медичне об`єднання Луцької міської територіальної громади", що за адресою: пр. Відродження, 13, м. Луцьк, повторно, таємного викрав з сумки, яка знаходилась на полиці тумбочки, розміщеній у зазначені палаті, грошові кошти в сумі 12 600 грн, чим заподіяв потерпілому ОСОБА_8 майнову шкоду на вказану суму.
Крім того, ОСОБА_7 24 листопада 2024 року, в період часу з 07:00 по 07:11, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , в умовах воєнного стану, шляхом вільного доступу зайшов у приміщення ресторану «Family» готельно-ресторанного комплексу «MOJO HALL», і таємно, повторно, викрав мобільний телефон марки «Samsung», моделі «Galaxy J6» вартістю 1833,33 грн та грошові кошти загальною сумою 3200 грн, чим спричинив потерпілому ОСОБА_9 майнову шкоду на суму 5033,33 грн.
Крім цього, ОСОБА_7 28 листопада 2024 року, в період часу з 06:38 по 06:40, перебуваючи за тією ж адресою, в умовах воєнного стану, шляхом вільного доступу зайшов у приміщення ресторану «Family» готельно-ресторанного комплексу «MOJO HALL», і таємно, повторно викрав системний моноблок чорного кольору марки «Asus» із кабелем живлення до нього, чим спричинив потерпілому ОСОБА_9 майнову шкоду на суму 10000 грн.
Також 20 грудня 2024 року, в період часу з 07:00 по 07:09, ОСОБА_7 , перебуваючи за тією ж адресою, в умовах воєнного стану, шляхом вільного доступу зайшов у приміщення ресторану «Family» готельно-ресторанного комплексу «MOJO HALL», звідки таємно, повторно викрав системний моноблок чорного кольору марки «Asus» із кабелем живлення до нього, чим спричинив потерпілому ОСОБА_9 майнову шкоду на суму 10000 грн.
До того ж ОСОБА_7 , маючи у користуванні квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , з 27 по 30 липня 2024 року, 02 вересня 2024 року, з 04 по 15 вересня 2024 року, з 18 по 20 вересня 2024 року, 22 та 23 вересня 2024 року, з 26 по 30 вересня 2024 року, а також 01 жовтня 2024 року, з 03 по 05 жовтня 2024 року, з 07 по 16 жовтня 2024 року, з 18 по 25 жовтня безоплатно надав приміщення вказаної квартири особам (зазначеним у рішенні суду) для незаконного вживання психотропних речовин.
Волинський апеляційний суд ухвалою від 08 липня 2025 року апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_10 задовольнив частково, вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 квітня 2025 року стосовно ОСОБА_7 змінив у частині призначеного покарання. Призначив ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 317 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за ч. 1 ст. 317 КК України, більш суворим покаранням, призначеним вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 жовтня 2024 року, призначив ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України зарахував частково відбуте покарання за вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 жовтня 2024 року, за правилами, передбаченими ст. 72 КК України.
Призначив ОСОБА_7 покарання: за ч. 4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць; за ч. 2 ст. 317 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки з конфіскацією всього майна, що належить йому на праві приватної власності.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначив ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць з конфіскацією всього майна, що належить йому на праві приватної власності.
На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання невідбутої частини, призначеного на підставі ч. 4 ст. 70 КК України покарання, до призначеного за цим вироком на підставі ч. 1 ст. 70 КК України покарання, а також частково приєднав невідбуту частину додаткового покарання, призначеного вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 березня 2020 року у виді позбавлення права обіймати матеріально-відповідальні посади на строк 1 рік, остаточно визначив ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 3 місяці з конфіскацією всього майна, що йому належить на праві приватної власності, та з позбавленням права обіймати матеріально-відповідальні посади на строк 1 рік.
В іншій частині вирок залишив без змін.
Вимогитаузагальненідоводиособи, якаподалакасаційнускаргу
У касаційній скарзі прокурор  ОСОБА_6 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
На обґрунтування касаційної скарги прокурор зазначає, що апеляційний суд:
· не дотримався форми судового рішення та, погіршуючи становище обвинувачуваного, постановив ухвалу замість вироку. Зауважує, що цей суд призначив покарання у більшому розмірі за ч. 4 ст. 185 КК України та за ч. 1 ст. 70 КК України, а також приєднав більший строк невідбутого покарання на підставі ст. 71 КК України. Наголошує, що суд апеляційної інстанції, призначаючи покарання ОСОБА_7 за сукупністю вироків, допустив некоректне формулювання свого рішення в цій частині;
· не мотивував своє рішення в частині посилення покарання за ч. 4 ст. 185 КК України;
· безпідставно констатував наявність обставини, що обтяжує покарання ОСОБА_7 , - «рецидив злочинів» стосовно усіх вчинених ним кримінальних правопорушень, оскільки судимості ОСОБА_7 враховані при кваліфікації його дій за ч. 4 ст. 185 КК України, з кваліфікуючою ознакою «повторно»;
· ухвала апеляційного суду не відповідає приписам статей 370 та 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України).
Заперечень від інших учасників кримінального провадження на касаційну скаргу прокурора до Верховного Суду не надходило. 
Позиціїучасниківсудовогопровадження
Прокурор підтримала касаційну скаргу, просила її задовольнити та скасувати рішення апеляційного суду.
Захисник ОСОБА_11 звернувся з клопотанням, в якому просив ухвалити рішення на розсуд Верховного Суду, а касаційний розгляд справи проводити за відсутності сторони захисту.
МотивиСуду
Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи, наведені в касаційній скарзі, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла таких висновків.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
За змістом ч. 1 ст. 408 КПК України апеляційний суд змінює вирок місцевого суду лише у передбачених цією нормою випадках, коли при цьому не погіршується становище обвинуваченого, та скасовує вирок суду першої інстанції і постановляє свій вирок у випадках, передбачених ч. 1 ст. 420 КПК України.
Положення ст. 420 КПК України встановлюють, що суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок, зокрема, у разі необхідності застосування більш суворого покарання.
Крім того, за приписами ст. 421 КПК України обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання, скасувати неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання, збільшити суми, які підлягають стягненню, або в інших випадках, коли це погіршує становище обвинуваченого, лише у разі, якщо з цих підстав апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.
Тож, системний аналіз статей 408, 420 та 421 КПК України вказує на те, що апеляційний суд ухвалює рішення, яким погіршується становище обвинуваченого, у формі вироку, а в решті випадків - у формі ухвали.
Як убачається з вироку місцевого суду, ОСОБА_7 визнано винуватим, зокрема за епізодами крадіжки за ч. 4 ст. 185 КК України, та в межах санкції цієї статті призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Не погоджуючись з вироком місцевого суду, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості просив вирок місцевого суду скасувати та ухвалити новий вирок.
Водночас, задовольняючи апеляційну скаргу прокурора, апеляційний суд постановив ухвалу про зміну вироку місцевого суду та, зокрема, призначив ОСОБА_7 покарання за ч. 4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць.
Крім того, апеляційний суд призначив покарання у більшому розмірі на підставі ч. 1 ст. 70 КК України та приєднав більший строк невідбутого покарання на підставі ст. 71 КК України.
Отже, у цьому кримінальному провадженні суд апеляційної інстанції, змінюючи вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_7 , не дотримався форми судового рішення, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, а тому Суд вважає за необхідне на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Крім цього, за приписами як ст. 419 КПК України, так і ст. 420 КПК України імперативно встановлений обов`язок апеляційному суду розкривати мотиви, з яких він виходив при ухваленні відповідного судового рішення із зазначенням норми закону, на підставі якої він дійшов того чи іншого висновку. 
Проте, змінюючи вирок місцевого суду в частині призначеного покарання, апеляційний суд не дотримався зазначених вимог кримінального процесуального закону, оскільки цей суд, посилюючи покарання ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 185 КК України, не навів жодних мотивів такого рішення.
Разом з тим, як убачається з матеріалів кримінального провадження, суди, призначаючи покарання ОСОБА_7 , визнали рецидив обставиною, що обтяжує покарання.
Так, апеляційний суд, обґрунтовуючи своє рішення в цій частині, зазначив, що обвинувачений ОСОБА_7 вже був засуджений вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 жовтня 2024 року за ч. 1 ст. 357, ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 70 КК України до 5 років позбавлення волі, і на момент вчинення нового злочину судимість у останнього не була знята або погашена у встановленому законом порядку. З огляду на це апеляційний суд дійшов переконання, що, оскільки обвинувачений вчинив новий умисний злочин після набрання законної сили вироком суду за попереднє умисне кримінальне правопорушення, в діях ОСОБА_7 відповідно до ч. 1 ст. 34 КК України наявний рецидив злочинів та врахував цю обставину при призначенні останньому покарання.
Водночас Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово вказував, що якщо рецидив злочинів утворює одночасно і їх повторність, передбачену у статті чи частині статті Особливої частини КК України як ознака злочину, що впливає на його кваліфікацію, то за змістом ч. 4 ст. 67 КК України суд не може ще раз врахувати ні повторності, ні рецидиву злочину при призначенні покарання як обставину, що його обтяжує.
Однак вказане залишилося поза увагою апеляційного суду, який не аргументував своє рішення належним чином в частині врахування рецидиву обставиною, яка обтяжує покарання за ч. 4 ст. 185 КК України.
З огляду на викладене, ухвалу апеляційного суду не можна визнати законною, обґрунтованою і вмотивованою.
Тож колегія суддів доходить висновку про часткове задоволення касаційної скарги та скасування ухвали апеляційного суду на підставі пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 438 КПК України з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
Під час нового розгляду апеляційному суду належить урахувати вказане в постанові суду касаційної інстанції, ретельно перевірити доводи апеляційної та касаційної скарг і, дотримуючись приписів кримінального та кримінального процесуального законів, постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення, навівши докладні, послідовні мотиви його ухвалення.
Водночас, згідно з приписами ч. 3 ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції розглядає питання про обрання запобіжного заходу під час скасування судового рішення і призначення нового розгляду в суді першої чи апеляційної інстанції.
Ураховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, наявність ризиків, які передбачені ст. 177 КПК України, зокрема можливого переховування від суду, та з метою забезпечення виконання процесуальних рішень у справі, Верховний Суд уважає, що  ОСОБА_7 необхідно обрати запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 днів.
Керуючись статтями 376, 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора ОСОБА_6 задовольнити частково.
Ухвалу Волинського апеляційного суду від 08 липня 2025 року стосовно ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 
Обрати ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів до 28 березня 2026 року включно. 
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 
Судді: 

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3