ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2026 року
м. Київ

справа № 496/3553/21
провадження № 61-9702св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В., 

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 11 вересня 2023 року у складі судді Трушиної О. І. та постанову Одеського апеляційного суду від 04 червня 2024 року у складі колегії суддівКострицького В. В., Назарової М. В., Лозко Ю. П.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту, що має юридичне значення, зміну черговості одержання права на спадкування, надання права на спадкування у першій черзі та визнання частково недійсними договорів купівлі-продажу будинку та земельної ділянки.

Короткий зміст позовних вимог 

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просила:
- встановити факт проживання однією сім`єю її та ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу з 01 вересня 2009 року до 29 квітня 2021 року; 

- змінити черговість одержання права на спадкування після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , надавши їй право на спадкування після смерті ОСОБА_4 у першій черзі; 

- визнати частково недійсними договори купівлі-продажу житлового будинку від 03 квітня 2020 року серії НОМ № 271261 та земельної ділянки від 03 квітня 2020 року серії НОМ № 271263 у частині покупця, укладені між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчені державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори Одеської області Грабовенко-Ворсуляк Д. М. за реєстровими № 2-550, № 2-551, перевівши право покупця 1/2 частини за цими договорами на ОСОБА_1 ;

- встановити, що рішення суду є підставою для проведення державної реєстрації права власності у Державному реєстрі речових прав на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 104,60 кв. м, житловою площею 64,70 кв. м та господарських будівель і споруд: літньої кухні, погребу, гаражу, сараю, душу, вбиральні, огорожі, цистерни та 1/2 частини земельної ділянки загальною площею 0,2045 га, кадастровий номер 5121083800:02:001:0836 за ОСОБА_1 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується відповідним свідоцтвом серії НОМЕР_1 від 29 квітня 2021 року № НОМЕР_2 .

Після його смерті відкрилася спадщина, яка складається з 1/2 частини житлового будинку, загальною площею 104,60 кв. м, житловою площею 64,70 кв. м, господарських будівель і споруд: літньої кухні, погребу, гаражу, сараю, душу, вбиральні, огорожі, цистерни та 1/2 частини земельної ділянки, загальною площею 0,2045 га, кадастровий номер 5121083800:02:001:0836, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Право власності на житловий будинок і земельну ділянку належало ОСОБА_4 на праві власності на підставі договорів купівлі-продажу від 03 квітня 2020 року серії НОМ № 271261 та серії НОМ № 271263, посвідчених державним нотаріусом Грабовенко-Ворсуляк Д. М.

Згідно з довідкою державного нотаріуса Грабовенко-Ворсуляк Д. М. після смерті ОСОБА_4 заведено спадкову справу № 420/2021.
Позивач зазначала, що вона є спадкоємцем ОСОБА_4 , як його дружина вона звернулася до Біляївської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Проте не змогла у встановленому законом порядку отримати свідоцтво про право на спадщину на свою частину, оскільки шлюб між нею та ОСОБА_4 укладений не був.

Спадкоємцем за законом першої черги після смерті ОСОБА_4 є його дочка ОСОБА_2 , яка подала заяву про прийняття спадщини.

30 червня 2021 року позивач отримала відповідь державного нотаріуса Грабовенко-Ворсуляк Д. М. про те, що їй необхідно звернутися до суду для встановлення факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_4 .

Вона, ОСОБА_1 , проживала з ОСОБА_4 як чоловік та дружина з 01 вересня 2009 року, спочатку у квартирі АДРЕСА_2 , а потім у 2020 році вони придбали житловий будинок та земельну ділянку на АДРЕСА_1 . Зі згоди ОСОБА_4 вона зареєструвалася у цьому будинку. 

Факт проживання однією сім`єю чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу з 01 вересня 2009 року підтверджується веденням сумісного господарства, наявністю спільного бюджету. Між нею та ОСОБА_4 склалися добрі сімейні відносини, що підтверджується спільними фотографіями, у тому числі і у придбаному будинку. Усі родичі та друзі ОСОБА_4 знали її як його дружину. 

Коли ОСОБА_4 переніс інсульт, то вона впродовж двох років доглядала за ним. У період лікування ОСОБА_4 не працював, тривалий час знаходився у ліжку та потребував сторонньої допомоги. За час хвороби ОСОБА_4 вона брала кредити на його лікування. 

Також зазначала, що ОСОБА_4 у початковий період аварії на ЧАЕС перебував у межах 30-кілометрової зони у м. Прип`ять та отримав опромінення біля 15 БЕР, що вплинуло на стан його здоров`я. Йому видали посвідчення постраждалого від Чорнобильської катастрофи 2 категорії, він був особою з інвалідністю 2 групи.

ОСОБА_4 був непрацездатною особою, не жив повноцінним життям, був матеріально залежним від неї та потребував постійного стороннього догляду. 

Позивач вказувала, що за час сумісного проживання вони з ОСОБА_4 робили спільні покупки, купували дрібну побутову техніку, здійснювали будівельні роботи, купували будівельні матеріали для ремонту квартири, а потім і будинку.

У 2019 році як подарунок вона придбала чоловіку водний човен «BARK B-250». Разом вони утримували двох німецьких вівчарок, яких придбали у 2012 році та 2015 році.

Її син ОСОБА_5 , який проживає в Канаді, щомісячно, починаючи з 2014 року надсилав їй по 300-350 доларів США, які вона накопичувала та у 2020 році при купівлі житлового будинку і земельної ділянки сплатила 10 000,00 дол. США своїх особистих коштів.

Факт придбання будинку та земельної ділянки навпіл з ОСОБА_4 підтверджується розпискою від 03 квітня 2020 року, яку відповідач ОСОБА_3 видала на ім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , вказавши, що грошові кошти сплачені обома покупцями. 

У нотаріальній конторі при підписанні договорів купівлі-продажу з метою економії витрат на мито, договори були оформлені лише на ОСОБА_4 . Проте вона сплатила половину вартості будинку та земельної ділянки, тому вона також є покупцем, наряду з ОСОБА_4 , у зв`язку з чим просила визнати частково недійсними договори купівлі-продажу, перевівши право покупця 1/2 частини за вказаними договорами на неї. Крім того, вважає, що та обставина, що ОСОБА_4 хворів, потребував постійної сторонньої допомоги, яку вона йому надавала, отримував мінімальну пенсію, перебував на її утриманні, дає право змінити черговість одержання права на спадкування, надавши їй право на спадкування у першій черзі, разом з ОСОБА_2 , дочкою померлого. 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Біляївський районний суд Одеської області рішенням від 11 вересня 2023 року позов задовольнив частково.

Встановив факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу, з 01 січня 2012 року до 29 квітня 2021 року.

В іншій частині позовні вимоги залишив без задоволення.

Задовольняючи позов в частині вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю, суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1 проживали разом, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, що дає суду право встановити факт проживання їх однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 01 січня 2012 року до 29 квітня 2021 року, оскільки факт проживання однією сім`єю у період заявлений у позові (з 01 вересня 2009 року до 01 січня 2012 року) під час судового розгляду не підтвердився.

Відмовляючи у задоволені вимог про зміну черговості одержання права на спадкування, суд першої інстанції зазначив, що позивач не довела наявність одночасно п`яти підстав, передбачених статтею 1259 ЦК України, що дає право змінити черговість одержання права на спадкування. 

Щодо вимог про визнання недійсними договорів купівлі-продажу житлового будинку, то суд першої інстанції зазначив, що позивач не надала належних доказів на підтвердження використання власних коштів на придбання 1/2 частини спірного житлового будинку та земельної ділянки. 

Одеський апеляційний суд постановою від 04 червня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , залишив без задоволення, а рішення Біляївського районного суду Одеської області від 11 вересня 2023 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позивач не довела наявності підстав для зміни черговості одержання права на спадкування та підстав для переведення прав покупця на 1/2 частину спірного будинку та земельної ділянки.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог у суді апеляційної інстанції не оскаржувалося та судом апеляційної інстанції не переглядалося.

Короткий зміст вимог касаційної скарги 

У касаційній скарзі, поданій у липні 2024 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції в частині вирішення вимог про зміну черговості одержання права на спадкування, визнання частково недійсними договорів купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, зазначення, що рішення суду є підставою для проведення державної реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на 1/2 частину житлового будинку та земельної ділянки скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову. 

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції 

Верховний Суд ухвалою від 10 липня 2024 року відкрив касаційне провадження у справі, витребував її із Біляївського районного суду Одеської області.

02 серпня 2024 року справу передано колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

У касаційній скарзі заявник посилається на пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суди першої та апеляційної інстанцій розглянули справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 592/1045/18, від 01 березня 2021 року у справі № 233/5990/18, від 17 березня 2021 року у справі № 200/12980/18, від 25 березня 2021 року у справі № 195/707/19, від 22 квітня 2021 року у справі № 331/6453/18,
від 21 жовтня 2021 року у справі № 401/2614/17, від 27 січня 2023 року у справі № 712/6646/17.

У касаційній скарзі заявник посилається на те, що суд першої інстанції: не повідомив учасників справи про причини перенесення оголошення судового рішення; прийняв відзив з пропуском строку та без доказів його направлення іншим сторонам; розглянув заяву про забезпечення доказів, яка подана без доказів її направлення іншим сторонам, не оцінив усі наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності, неправильно оцінив докази у справі.

Суд апеляційної інстанції на зазначені недоліки рішення суду першої інстанції уваги не звернув та їх не усунув.

Суди не врахували, що у матеріалах справи наявні докази на підтвердження всіх обставин, необхідних для задоволення позову.

Доводи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Фактичні обставини справи
Суд встановив, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 , що підтверджується відповідним свідоцтвом серії НОМЕР_3 (т. 1 а. с. 22).

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на житловий будинок, загальною площею 104,60 кв. м, житловою площею 64,70 кв. м, з господарськими спорудами: літньою кухнею, погребом, гаражем, сараєм, душем, вбиральнею, огорожею, цистерною, та земельну ділянку, загальною площею 0,2045 га, кадастровий номер 5121083800:02:001:0836, про що свідчать договори купівлі-продажу, укладені 03 квітня 2020 року, посвідчені державним нотаріусом Грабовенко-Ворсуляк Д. М., зареєстровані в реєстрі за № 2-550, 
№ 2-551 (т. 1 а. с. 26-33).

Спадкоємцем за законом першої черги після смерті ОСОБА_4 відповідно до статті 1261 ЦК України, є його дочка - відповідач у справі ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження від 08 вересня 1992 року серії НОМЕР_4 (т. 1 а. с. 146) та свідоцтвом про шлюб від 25 грудня 2015 року 
серії НОМЕР_5 (т. 1 а. с. 146-зв).

ОСОБА_1 звернулася до Біляївської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , але отримала листа-відмову, у якому їй рекомендовано звернутися до суду для підтвердження факту проживання однією сім`єю, оскільки виявлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 відсутній будь-який родинний зв`язок (т. 1 а. с. 141).

Суд, на підставі наявних у матеріалах справи доказів, зокрема фотографій, довідок про зареєстроване місце проживання позивача та ОСОБА_7 , квитанцій щодо придбання товарів, встановив факт проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 01 січня 2012 року до 29 квітня 2021 року.

Вказаний факт учасниками справи не оскаржується.

Також суди встановили, що ОСОБА_4 у червні 1986 року був евакуйований із зони ЧАЕС, станом на 26 квітня 1986 року був зареєстрований і проживав у квартирі АДРЕСА_3 , мав статус громадянина, евакуйованого у 1986 році із зони відчуження (т. 1 а. с. 79-81).

Згідно з довідкою до акта огляду МСЕК від 09 жовтня 2018 року № 1044947 ОСОБА_4 є особою з інвалідністю 2 групи, строк інвалідності - до 01 жовтня 2020 року, висновок про умови та характер праці - може працювати в створених умовах (т. 1 а. с. 21).

Відповідно до довідки до акта огляду МСЕК від 19 жовтня 2020 року № 162200 ОСОБА_4 є особою з інвалідністю 2 групи, безстроково, обмежень про умови та характер праці не має (т. 2 а. с. 119).

Згідно з довідкою КНП «Міська клінічна лікарня № 11» Одеської міської ради від 04 листопада 2022 року № 01-83/1973 ОСОБА_4 перебував на лікуванні у стаціонарному відділенні у 2013, 2014, 2016, 2017, 2017, 2019 роках (т. 2 а. с. 96-зв).

Відповідно до виписок із амбулаторної карти хворого, ОСОБА_4 перебував на лікуванні у стаціонарі у період з 30 червня 2020 року до 13 липня 2020 року, з 04 січня 2021 року до 15 січня 2021 року, потребував постійного стороннього догляду (т. 1 а. с. 48-50).

31 серпня 2019 року ОСОБА_1 у подарунок для ОСОБА_4 придбала човен «BARK B-250» (т. 1 а. с. 51).

Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть від 29 квітня 2021 року № 1892 смерть ОСОБА_4 настала за адресою: АДРЕСА_4 .

Згідно з листом Споживчого товариства «Критий ринок» (далі - СТ «Критий ринок») від 23 листопада 2022 року № 25 ОСОБА_4 рахувався у СТ «Критий ринок» на посаді двірника. Його рідний брат ОСОБА_8 працював у СТ «Критий ринок» на посаді завгоспа і виявив бажання виконувати роботу за брата з червня 2020 року до квітня 2021 року з метою надання фінансової допомоги, оскільки брат був особою з інвалідністю. Заробітну плату за цей період СТ «Критий ринок» перераховував на картковий рахунок ОСОБА_4 (т. 2 а. с. 98-зв).

З виписки з карткового рахунку ОСОБА_4 вбачається, що він отримував заробітну плату від СТ «Критий ринок» (т. 2 а. с. 99-103).

З наявних в матеріалах справи копій кредитних договорів відомо, що ОСОБА_1 отримувала кредити у 2012 році та у 2016 році (т. 1 а. с. 68-70).

Також суд установив, що відповідно до договорів купівлі-продажу від 03 квітня 2020 року, посвідчених державним нотаріусом Грабовенко-Ворсуляк Д. М., ОСОБА_3 передала у власність, а ОСОБА_4 прийняв у власність житловий будинок, загальною площею 104,60 кв. м, житловою площею 64,70 кв. м з господарськими будівлями і спорудами: літньою кухнею, погребом, гаражем, сараєм, душем, вбиральнею, огорожею, цистерною та земельну ділянку, загальною площею 0,2045 га, кадастровий номер 5121083800:02:001:0836, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 26-33).

Відповідно до умов вказаних договорів продаж житлового будинку здійснено за 160 317,00 грн, земельної ділянки за 49 800,89 грн.

Позивач надала до суду розписку ОСОБА_3 , у якій вона вказує, що отримала від ОСОБА_4 і ОСОБА_1 20 000 дол. США за придбання житлового будинку і земельної ділянки на АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 45).

Згідно з пунктом 11 договору купівлі-продажу житлового будинку та пунктом 12 договору купівлі-продажу земельної ділянки покупець ОСОБА_4 на час їх укладення в зареєстрованому шлюбі не перебуває та купує вказане нерухоме майно за свої особисті кошти, про що подано відповідну заяву нотаріусу, зміст якої доведено до відома продавця (т. 1 а. с. 28, 32).

Відповідно до умов договору купівлі-продажу від 21 лютого 2020 року ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_9 купила квартиру АДРЕСА_5 , за 256 940,00 грн (т. 2 а. с. 130-134).
Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права 
і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до частини першої статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово.

Згідно зі статтями 1261-1265 ЦК України спадкування за законом здійснюється у наступній черговості (при цьому кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків зміни черговості одержання права на спадкування, встановлених статтею 1259 ЦК України):

перша черга: діти спадкодавця (у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті), той з подружжя, який його пережив, та батьки;

друга черга: рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері;

третя черга: рідні дядько та тітка спадкодавця;

четверта черга: особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини;

п`ята черга: інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення, та утриманці спадкодавця (неповнолітня або непрацездатна особа, яка не була членом сім`ї спадкодавця, але не менш як п`ять років одержувала від нього матеріальну допомогу, що була для неї єдиним або основним джерелом засобів до існування).

Фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані (частина друга статті 1259 ЦК України).

За змістом наведеної норми при вирішенні питання про зміну черговості спадкування позивач повинен довести факт опікування, матеріального забезпечення спадкодавця протягом тривалого часу та перебування спадкодавця у безпорадному стані, тобто стані, обумовленому похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли особа не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Судовий порядок зміни черговості застосовується на підставі задоволення позову спадкоємця наступних черг до спадкоємців тієї черги, які безпосередньо закликаються до спадкування. Право на пред`явлення позову про зміну черговості спадкування мають лише спадкоємці за законом.

Підставами для задоволення позову щодо зміни черговості одержання спадкоємцями за законом права на спадкування є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкоємцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення тощо); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом.
Для задоволення такого позову необхідна наявність усіх п`яти зазначених обставин.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 592/1045/18, від 01 березня 2021 року у справі № 233/5990/18, від 17 березня 2021 року у справі № 200/12980/18, від 25 березня 2021 року у справі № 195/707/19, від 22 квітня 2021 року у справі № 331/6453/18, від 21 жовтня 2021 року у справі № 401/2614/17, на які посилається заявник у касаційній скарзі.

Під безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 вересня 2022 року у справі № 372/3988/20-ц та від 22 березня 2023 року у справі № 753/10668/19.

Належними доказами, які підтверджують безпорадний стан особи, є відповідні медичні (лікарські) документи, висновки судово-медичних експертів (постанови Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року у справі № 401/2614/17, від 28 червня 2023 року у справі № 691/1559/18).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У справі, яка переглядається, суди встановили, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 01 січня 2012 року до 29 квітня 2021 року. 

Водночас, відмовляючи у задоволенні вимог про зміну черговості одержання права на спадкування, суди першої та апеляційної інстанцій зазначили, що позивач не надала належних доказів на підтвердження того, що за життя і до дня смерті ОСОБА_4 через перенесений інсульт перебував у безпорадному стані, не міг самостійно забезпечити умови свого життя та потребував стороннього догляду, допомоги та піклування.

Аналізуючи встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи, Верховний Суд погоджується з висновками судів про відсутність правових підстав для задоволення позову в цій частині.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неврахування судами першої та апеляційної інстанцій висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 592/1045/18, від 01 березня 2021 року у справі № 233/5990/18, від 17 березня 2021 року у справі № 200/12980/18, від 25 березня 2021 року у справі № 195/707/19, від 22 квітня 2021 року у справі № 331/6453/18, від 21 жовтня 2021 року у справі № 401/2614/17 щодо застосування статті 1259 ЦК України.

Оскаржувані судові рішення не суперечать зазначеним висновкам Верховного Суду, оскільки питання щодо зміни черговості одержання права на спадкування вирішується у кожному конкретному випадку, з урахуванням встановлених обставин справи та поданих сторонами доказів.

У цій справі суди дали оцінку наявним у матеріалах справи доказам та дійшли обґрунтованого висновку, що позивач не довела наявності передбачених частиною другою статті 1259 ЦК України обставин і юридичних фактів у їх сукупності, за наявності яких у неї могло виникнути право на спадкування у першу чергу.

Доводи касаційної скарги про невстановлення судами фактичних обставин справи, які мають значення для її правильного вирішення, ненадання належної оцінки зібраним у справі доказам, зокрема, документам, що підтверджують хворобу ОСОБА_4 та його потребу у медичній і матеріальній допомозі, касаційний суд відхиляє, оскільки мотиви відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 та результати оцінки доказів суд першої інстанції, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, відобразив у рішенні, законність та обґрунтованість якого перевірив апеляційний суд.

Колегія суддів відхиляє доводи заявника про те, що суд першої інстанції не вирішував питання про поновлення строку на подання відзиву, оскільки зазначені доводи спростовуються матеріалами справи, а саме протоколом судового засідання від 19 травня 2022 року (т. 1 а. с. 210).

Доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції не повідомив сторони про перенесення дати проголошення рішення з 07 вересня 2023 року до 11 вересня 2023 року є безпідставними, оскільки відповідно до протоколу судового засідання від 11 вересня 2023 року (т. 2 а. с. 197) позивач та її представник зазначені як такі, що були присутні в залі суду при оголошенні вступної та резолютивної частин рішення.

Посилання заявника на те, що суд першої інстанції помилково розглянув заяву про забезпечення доказів від 12 липня 2022 року, яка подана без доказів її направлення іншим сторонам, колегія суддів відхиляє, оскільки позивач та її представник в судовому засіданні в суді першої інстанції заперечували проти вказаного клопотання по суті і вказували, що відповідач повинна була надати усі докази разом з поданням відзиву. За наслідками розгляду цього клопотання суд першої інстанції постановив витребувати необхідні докази, чим сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи (т. 1 а. с. 218).

Вказані, а також інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на вказане колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 11 вересня 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 04 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	А. І. Грушицький І. В. Литвиненко  Є. В. Петров