ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2026 року 
м. Київ
cправа № 922/1328/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Бакуліна С.В. - головуючий, Кібенко О.Р., Студенець В.І.
за участю секретаря судового засідання - Федорченка В.М.,
представників учасників:
позивача (відповідача за зустрічним позовом) - Калініної О.О.,
відповідача (позивача за зустрічним позовом) - Домашенка Д.М.,
третьої особи 1 - не з`явились, 
третьої особи 2 - не з`явились, 
третьої особи 3 - не з`явились, 
третьої особи 4 - не з`явились, 
третьої особи 5 - не з`явились, 
третьої особи 6 - не з`явились, 
третьої особи 7 - не з`явились,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Енерджи Поінт"
на постанову Східного апеляційного господарського суду від 12.11.2025 (головуючий - Лакіза В.В., судді - Білоусова Я.О., Мартюхіна Н.О.) та рішення Господарського суду Харківської області від 25.08.2025 (суддя Усата В.В.) у частині задоволення первісного позову
у справі №922/1328/25
за позовом Акціонерного товариства "Харківобленерго"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Енерджи Поінт",
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача:
1.Харківський інститут управління (у формі товариства з обмеженою відповідальністю)", 
2.Товариство з обмеженою відповідальністю "БМ Ріелті", 
3.Товариство з обмеженою відповідальністю "Парк-Сервіс", 
4.Товариство з обмеженою відповідальністю "Баварія Моторс", 
5.Товариство з обмеженою відповідальністю "Співдружність 2018", 
6.Товариство з обмеженою відповідальністю "Союз ХХІ",
7. ОСОБА_1 ,
про визнання договору укладеним,
та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Енерджи Поінт", 
до Акціонерного товариства "Харківобленерго", 
про визнання договору укладеним,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
1. Акціонерне товариство "Харківобленерго" (далі за текстом також - АТ "Харківобленерго") звернулось до Господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Енерджи Поінт" (далі за текстом також - ТОВ "Енерджи Поінт"), в якому просило визнати договір про спільне використання технологічних електричних мереж укладеним у запропонованій позивачем редакції, що викладена у прохальній частині позову.
2. Обґрунтовуючи позов, позивач стверджує, що:
(1) 07.02.2025 він як оператор системи розподіл, звернувся до відповідача як основного споживача листом (вих. №56К-03/08-496 від 07.02.2025) з пропозицією укласти договір про спільне використання технологічних електричних мереж, надавши підписані зі свого боку договір та додатки до нього для підписання та повернення їх позивачу. Проте, ні відповіді, ні підписаного договору з додатками відповідач позивачу не надав;
(2) непідписання відповідачем наданого позивачем проєкту договору з додатками є прямим порушенням вимог стаття 49 Закону України "про ринок електричної енергії", пунктів 1.2.3, 2.5.1, 2.5.2, підпункту 17 пункту 5.5.14 Правил роздрібного ринку електричної енергії (далі - ПРРЕЕ) , затверджених постановою від 14.03.2018 №312 Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП, Регулятор) та пунктів 11.1.7, 11.6.1 та 11.6.2 Кодексу систем розподілу;
(3) Регулятор, який здійснює державне регулювання ринку електричної енергії, зобов`язав позивача у разі відмови основного споживача ТОВ "Енерджи Поінт" укласти такий договір вжити заходів щодо його укладання в судовому порядку.
3. ТОВ "Енерджи Поінт" звернулося до Господарського суду Харківської області із зустрічним позовом до АТ "Харківобленерго", в якому просило визнати укладеним договір про спільне використання технологічних електричних мереж з додатками в редакції, що викладена в прохальній частині зустрічної позовної заяви.
4. Обґрунтовуючи зустрічні позовні вимоги, позивач за зустрічним позовом зазначає, що:
(1) договір про спільне використання технологічних електричних мереж в редакції АТ "Харківобленерго" не відповідає Типовому договору, форма якого затверджена Регулятором, не містить усіх істотних умов, деякі умови договору не узгоджені між собою та з додатками до договору; 
(2) АТ "Харківобленерго" не володіє реальним станом справ, пов`язаних з діючими схемами наявних електроустановок та точок розподілу мереж, запропоновані у позові АТ "Харківобленерго" схеми складені довільно, без обізнаності щодо фактичних обставин, відомості технічного характеру в однолінійній схемі та актах розмежування не відповідають фактичним обставинам, суперечать чинному законодавству, а договір з додатками містять безліч інших недоліків та невідповідностей.
Стислий виклад обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій
5. АТ "Харківобленерго" є оператором системи розподілу та здійснює господарську діяльність з розподілу електричної енергії на території Харківської області в межах розташування системи розподілу електричної енергії, що перебуває у власності АТ "Харківобленерго", та електричних мереж інших власників, які приєднані до мереж товариства (з якими укладені відповідні договори згідно з законодавством) на підставі ліцензії, виданої постановою НКРЕКП від 16.11.2018 №1446 "Про видачу АТ "Харківобленерго" ліцензії з розподілу електричної енергії та анулювання ліцензій з передачі електричної енергії місцевими (локальними) електричними мережами і постачання електричної енергії за регульованим тарифом".
6. Між АТ "Харківобленерго" та ТОВ "Енерджи Поінт" укладений договір споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії від 13.12.2019 №624/0072 (далі за текстом також - договір про розподіл) для забезпечення електричною енергією електроустановок (виробничих приміщень) останнього за адресою: м. Харків, вул. Шевченка, буд. 24, літ. Я-1, літ. К-1.
7. Договір про розподіл був укладений (переоформлений) внаслідок зміни користувача (орендаря) таких приміщень з ДП "КОНСАЛТЕКС" ТОВ "АВСТРІЯ-КАПІТАЛ" на ТОВ "ЕНЕРДЖИ ПОІНТ".
8. Договором про розподіл, що підписаний директором ТОВ "Енерджи Поінт"", визначені субспоживачі відповідача (треті особи), тобто споживачі, які приєднані до його технологічних електричних мереж, як основного споживача.
9. Такі споживачі перелічені у додатках №3.3. від 13.12.2019, від 29.12.2021 та від 26.01.2022 до договору про розподіл, що є його невід`ємними частинами.
10. Відповідач є власником технологічних електричних мереж (кабельної лінії АСБ 3*240 мм, L=540 мм та трансформаторів ТМ 630-6/04, ТМ 400-6/04, ТМ 560-6/04, ТМ 630-6/04), що підтверджується актом приймання-передачі, укладеним між ДП "КОНСАЛТЕКС ТОВ "АВСТРІЯ-КАПІТАЛ" та актом №2 приймання-передачі майна (внесення майна) до статутного (складеного) капіталу (статутного фонду) ТОВ "Енерджи Поінт" та грошової оцінки майна від 20.09.2019.
11. Вказані електричні мережі використовуються АТ "Харківобленерго" для розподілу електричної енергії іншим споживачам, які одночасно є споживачами позивача та субспоживачами відповідача, а саме:
- ТОВ "БМ Ріелті" - ЕІС-код 62Z7962097059714, договір споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії від 29.12.2021 №739/0079;
- ТОВ "Співдружність 2018" - ЕІС-код 62Z6705483757910, договір споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії від 26.01.2022 №739/573 1;
- ТОВ "Парк-Сервіс." - ЕІС-код 62Z9489353311917, ЕІС-код 62Z2732889023828, договір споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії від 11.10.2021 №0007,07;
- Харківський інститут управління (у формі ТОВ) - ЕІС-код 62Z9312831146991, договір споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії від 01.01.2019 №88,01;
- ТОВ "Баварія Моторс " - ЕІС-код 62Z64338802924618, договір споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії від 27.09.2019 №624/0007,08;
- ТОВ "Союз-ХХІ" - ЕІС-код 62Z1247050299372, договір споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії від 01.01.2019 №061521
- ОСОБА_1 - ЕІС-код НОМЕР_1, договір споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії від 01.01.2019 №061505.
12. АТ "Харківобленерго" (оператор системи розподілу, ОСР) повідомило, що листом від 07.02.2025 за вих. №56К-03/08-496 АТ "Харківобленерго" звернулось до ТОВ "Енерджи Поінт" з пропозицією укласти договір про спільне використання технологічних електричних мереж.
13. До вказаного листа АТ "Харківобленерго" було надано підписані з боку оператора системи розподілу договір та наступні додатки до нього:
- №1 "Однолінійна схема технологічних електричних мереж спільного використання",
- №2 "Акт розмежування балансової належності електромереж та експлуатаційної відповідальності сторін" (у кількості 7 штук за кількістю споживачів),
- №3 "Акт прийому-передачі наданих послуг",
- №4 "Довідка про обсяги переданої електричної енергії субспоживачам технологічними електричними мережами ТОВ "Енерджи Поінт" за 2024 рік",
- №5 "Порядок обрахування плати за спільне використання технологічних електричних мереж",
- №6 "Кошторис обґрунтованих витрат на утримання технологічних електричних мереж спільного використання",
- №7 "Перелік обладнання, задіяного у передачі електроенергії споживачам",
- №8 "Перелік точок розподілу електричної енергії, задіяних у спільному використанні технологічних електричних мереж",
- №9 "Розрахунок умовних одиниць електрообладнання, задіяного у спільному використанні технологічних електричних мереж".
14. У вказаному листі від 07.02.2025 за вих. №56К-03/08-496 позивач повідомляв, що договір про спільне використання не є публічним договором приєднання, його укладення відбувається після досягнення згоди сторін з усіх істотних умов , шляхом підписання його обома сторонами договору - оператором системи розподілу та основним споживачем. Вихідні дані, необхідні для укладення такого договору, повинні бути надані власником мереж-основним споживачем.
АТ "Харківобленерго" просило перевірити та підписати наданий проєкт договору разом з додатками до нього та повернути підписаний примірник на адресу АТ "Харківобленерго" протягом 20 днів з дня отримання. У разі наявності обґрунтованих зауважень та/або пропозицій щодо наданого проекту договору та додатків до нього, просило надати такі зауваження та/або пропозиції в письмовому вигляді протягом 20 днів з дня отримання листа. 
15. АТ "Харківобленерго" зазначає, що ні відповіді, ні підписаного договору з додатками від ТОВ "Енерджи Поінт" не надходило.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції
16. Господарський суд Харківської області рішенням від 25.08.2025 у справі №922/1328/25 первісний позов задовольнив та визнав договір про спільне використання технологічних електричних мереж укладеним у редакції позивача за первісним позовом (редакція, викладена в резолютивній частині рішення). 
Стягнув з ТОВ "Енерджи Поінт" на користь АТ "Харківобленерго" витрати зі сплати судового збору в розмірі 3 028 грн. 
У задоволенні зустрічного позову відмовив.
17. Східний апеляційний господарський суд постановою від 12.11.2025, переглянувши рішення Господарського суду Харківської області від 25.08.2025 в межах вимог та доводів апеляційної скарги, а саме, в частині задоволення первісного позову, залишив його (рішення) в цій частині без змін.
18. Задовольняючи первісний позов, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що: 
(1) Закон України "Про ринок електричної енергії", ПРРЕЕ та Кодекс систем розподілу встановлюють обов`язковість укладення між оператором системи розподілу, яким є позивач за первісним позовом, та основним споживачем, яким є відповідач за первісним позовом, договору про спільне використання електричних мереж за типовою формою, затвердженою НКРЕКП;
(2) ухилення відповідача від укладання спірного договору є порушенням покладеного на нього Законом України "Про ринок електричної енергії", ПРРЕЕ та Кодексом систем розподілу обов`язку укласти з позивачем договір про спільне використання;
(3) обов`язок складення кошторису витрат, що є додатком до договору про спільне використання технологічних електричних мереж та відповідно до якого відшкодовуються фактичні обґрунтовані витрати на утримання технологічних електричних мереж основному споживачу, покладено саме на власника мереж і відповідно до наявних у нього бухгалтерських документів про фактичні витрати на обслуговування мереж, що унеможливлює заповнення та надання позивачем за первісним позовом додатку №6 до договору.
Відсутність усіх необхідних даних для заповнення вказаного додатку №6 до договору не скасовують обов`язку сторін укласти договір про спільне використання технологічних електричних мереж, що передбачено чинним законодавством України. Навпаки, приписи пункту 2.5.6 ПРРЕЕ, пункту 2.5. Методики обрахування плати за спільне використання технологічних електричних мереж, затвердженої постановою НКРЕКП від 12.06.2008 №691 (далі - Методика) та договору визначають, що такий договір може бути укладений і без кошторису, але в такому разі технологічні витрати покладаються на відповідача та їх відшкодування позивачем не здійснюється;
(4) ПРРЕЕ і Методика є спеціальними нормативно-правовими актами, які регулюють діяльність та взаємовідносини учасників ринку електричної енергії, в тому числі і щодо порядку укладання між такими учасниками договорів, норми якого і повинні застосовуватися. 
При розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному, якщо він не скасований виданим пізніше актом.
Хоча постанови НКРЕКП мають нижчу юридичну силу порівняно з Цивільним кодексом України (далі - ЦК), втім їх норми є обов`язковими до виконання всіма учасниками ринку електричної енергії та мають застосовуватися останніми у своїй господарській діяльності на ринку електроенергії;
(5) всі додатки до договору про спільне використання технологічних електричних мереж та пункти 11.7-11.11 не змінюють його обов`язкові норми, а лише конкретизують деякі його умови, а тому твердження відповідача за первісним позовом про те, що наданий позивачем за первісним позовом проєкт договору не відповідає Типовому договору є безпідставним;
(6) встановлений у спірному договорі розмір пені (0%) не порушує вимоги Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", стаття 3 якого передбачає, що розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України (далі - НБУ), що діяла у період, за який сплачується пеня, а тому може бути застосований у договорі.
19. Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції, виходив з того, що:
(1) ТОВ "Енерджи Поінт" не направило на адресу АТ "Харківобленерго" проєкт договору про спільне використання технологічних електричних мереж з додатками, що позбавило останнє можливості розглянути такий договір та прийняти відповідне рішення про прийняття такої пропозиції чи про відмову у її прийнятті, як це визначено главою 53 ЦК, що, в свою ергу, свідчить про те, що позивач за зустрічним позовом не довів факт ухилення або відмови відповідача за зустрічним позовом від укладання спірного договору, що підтверджує відсутність порушених прав ТОВ "Енерджи Поінт";
(2) зустрічна позовна заява є передчасною та необґрунтованою. Жодні права позивача за зустрічним позовом не порушені, запропоновані умови договору не відповідають Типовій формі та законодавству, додатки містять неповну інформацію, суперечать чинному законодавству, не відповідають фактичним обставинам, а відтак, відсутні правові підстави для задоволення зустрічних позовних вимог.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її обґрунтування. Доводи інших учасників справи 
20. ТОВ "Енерджи Поінт" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 25.08.2025 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 12.11.2025 у справі №922/1328/25 з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
21. Підставою касаційного оскарження рішень судів попередніх інстанцій у цій справі скаржник вважає наявність випадків, передбачених пунктами 1 та 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК), зазначаючи, що:
22. - суди попередніх інстанцій не врахували висновків Верховного Суду, викладених у постановах:
від 30.09.2020 у справі №559/1605/18 (стосовно меж свободи договору); 
від 31.05.2021 у справі №917/265/18 (стосовно невід`ємності додатків до договору від самого договору); 
від 16.04.2020 у справі №804/330/17, від 19.08.2022 у справі №912/1941/21 (щодо верховенства права та ієрархії нормативних актів за юридичною силою);
від 12.03.2019 у справі №904/2258/18, від 12.04.2018 у справі №906/316/17, від 11.12.2018 у справі №921/375/17-г/14 (щодо відступів від типового договору); 
від 26.02.2024 у справі №910/6757/23 (щодо доказування); 
від 12.10.2023 у справі №499/895/19 (щодо помилок судового розгляду та помилок сторони);
- суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів та встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункти 3 та 4 частини третьої статті 310, що корелюється з пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК).
23. Доводи скаржника зводяться до того, що:
(1) фундаментальною помилкою, що лягла в основу визнання договору укладеним у редакції АТ "Харківобленерго", є неправильне встановлення судами попередніх інстанцій факту направлення та отримання оферти, а саме визнання судами отримання ТОВ "Енерджи Поінт" пропозиції укласти договір про спільне використання технологічних електричних мереж виключно на підставі копії листа АТ "Харківобленерго" від 07.02.2025 та поштової накладної, за якою це відправлення було повернуто відправнику через закінчення строку зберігання.
Висновок апеляційного суду про те, що ТОВ "Енерджи Поінт" не було позбавлене можливості отримати лист у відділенні поштового зв`язку, фактично перекладає на отримувача обов`язки поштового оператора та відправника, що є грубим порушенням принципу добросовісності та прямо суперечить усталеній практиці Верховного Суду щодо доказування факту належного повідомлення (постанова від 26.02.2024 у справі №910/6757/23);
(2) факт направлення оферти вважається доведеним лише за наявності сукупності доказів, що підтверджують реальне доведення пропозиції до відома другої сторони, а не лише факт відправлення поштового відправлення. Без встановлення факту належного акцепту (чи хоча б належного отримання оферти) визнання договору укладеним у примусовому порядку є юридично неможливим; 
(3) суди попередніх інстанцій безпідставно відмовили в задоволенні поданих ТОВ "Енерджи Поінт" клопотань про витребування доказів та проведення судової електротехнічної експертизи, в подальшому зазначивши, що відповідач не надав жодного доказу невідповідності технічного стану, що прямо порушує гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий судовий розгляд і є самостійною підставою для скасування оскаржуваних рішень з направленням справи на новий розгляд на підставі пункту 3 частини третьої статті 310 ГПК;
(4) суди попередніх інстанцій проігнорували принципи свободи договору та меж конкретизації типового договору, зокрема апеляційний суд не врахував, що при обов`язковості укладення договору за типовою формою сторони зберігають право на узгодження умов, що не суперечать імперативним нормам, а суд не може нав`язувати редакцію однієї зі сторін, ігноруючи принцип рівності; неправильно застосував правові висновки Верховного Суду стосовно того, що відступи від типового договору можливі виключно в межах конкретизації його умов, але не шляхом введення нових істотних зобов`язань чи додатків, які не передбачені типовою формою та змінюють баланс інтересів сторін;
(5) апеляційний суд визнав допустимим включення додатків №№4, 8, 9, які виходять за межі дозволеної конкретизації умов типового договору та потребують обов`язкового узгодження зі стороною основного споживача, для АТ "Харківобленерго", водночас відмовивши ТОВ "Енерджи Поінт" у праві на аналогічну конкретизацію у своїх інтересах; 
(6) оскільки кожен з додатків до договору містить істотні умови договору, то такий договір може бути укладеним виключно у сукупності одночасно із усіма додатками, вказаними у договорі та з остаточно визначеними у додатках істотними умовами. Натомість у запропонованому позивачем додатку №6 такі істотні умови договору, як загальний розмір витрат на утримання технологічних електричних мереж, розмір витрат по кожній окремій складовій, обсяг умовних одиниць електрообладнання основного споживача та граничний рівень витрат не зазначені;
(7) пославшись на пункт 2.5 Методики, який дозволяє укладати договір без кошторису, апеляційний суд проігнорував правову позицію Верховного Суду стосовно того, що додатки, передбачені типовим договором як невід`ємна частина, є істотними умовами, і договір без них не може вважатися укладеним, а також проігнорував вищу юридичну силу ЦК та Господарського кодексу України (далі - ГК) над вказаною Методикою;
(8) суд апеляційної інстанції визнав допустимим встановлення пені у розмірі 0%, зазначивши, що закон обмежує лише верхню межу (подвійна облікова ставка НБУ), проте проігнорував, що сторони вільні встановлювати будь-який розмір пені, включаючи 0,1%, як пропонувало ТОВ "Енерджи Поінт", а нульова ставка пені повністю нівелює її забезпечувальну функцію, що суперечить статті 546 ЦК та принципу добросовісності;
(9) апеляційний суд проігнорував скасування ГК, який раніше встановлював умови укладення типових договорів та можливість їх примусового визнання укладеними судом, що є не просто технічною помилкою, а є відмовою визнати, що правова основа для примусового визнання договору укладеним у редакції оператора системи розподілу на момент прийняття постанови вже відсутня.
24. АТ "Харківобленерго" подало відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а оскаржувані рішення судів - без змін.
25. Доводи позивача зводяться до того, що: 
(1) факт направлення пропозиції укласти договір на юридичну адресу відповідача підтверджений матеріалами справи та є достатнім для того, щоб вважати повідомлення про намір укласти договір належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника.
Стверджуючи про неотримання проєкту договору, повідомлень на телефон, вкладень до абонентської скриньки про надходження поштового відправлення, відповідач мав надати суду докази в обґрунтування своєї позиції, а не перекладати тягар доказування на позивача чи суд, проте обмежився лише посиланням на неотримання таких повідомлень, не надавши жодного належного доказу, який би підтверджував об`єктивну неможливість отримання кореспонденції, хоча не був позбавлений можливості звернутися до відділення поштового зв`язку та отримати докази на підтвердження своїх заперечень;
(2) касаційна скарга штучно підміняє правову природу спору, ототожнюючи визнання договору укладеним у судовому порядку з необхідністю доведення факту акцепту оферти. 
У такій категорії справ вирішальним є сам факт неукладення договору, обов`язок укладання якого встановлений законодавством, а не доведення отримання такої пропозиції іншою стороною, про що неодноразово наголошував Верховний Суд у своїх постановах;
(3) подані скаржником клопотання про витребування доказів та проведення судової електротехнічної експертизи були належним чином розглянуті судами, які мотивовано дійшли висновку про відсутність необхідності у таких процесуальних діях з огляду на невідповідність таких клопотань вимогам ГПК, їх безпідставності та наявності в матеріалах справи достатніх та належних доказів для задоволення позову;
(4) суди попередніх інстанцій, дослідивши умови запропонованого позивачем проєкту спірного договору на предмет його відповідності типовому договору та нормам чинного законодавства, встановили, що додатки №№4, 8, 9 та пункти 11.7-11.11 не змінюють обов`язкові норми типового договору, а лише конкретизують деякі його умови, що повністю відповідає вимогам чинного законодавства.
Зокрема додаток №4 "Довідка про обсяги переданої електричної енергії субспоживачам" розроблений виходячи з того, що такі дані приймають участь у визначенні плати за спільне використання технологічних електричних мереж відповідно до Методики. 
Додаток №8 "Перелік точок розподілу електричної енергії, задіяних у спільному використанні технологічних електричних мереж" розроблений на виконання вимог пункту 5.2 Методики для можливості визначення обсягів надходження та віддачі електричної енергії в/з електричних меж спільного використання, що обумовлено пунктом 5.2 Методики та пунктом 1 додатку №5. 
Додаток №9 "Розрахунок умовних одиниць електрообладнання, задіяного у спільному використанні технологічних електричних мереж" складений у відповідності до приписів пункту 2.4 Методики, якою передбачено, що розрахунок умовних одиниць електрообладнання, задіяного у спільному використанні технологічних електричних мереж узгоджується з оператором системи та у подальшому подається відповідачем за первісним позовом до НКРЕКП для узгодження кошторису.
Зміст пунктів 11.7-11.11, якими доповнено типовий договір, не змінює імперативних умов, встановлених Типовим договором, такі умови передбачені чинним законодавством (у сфері антикорупційної діяльності, Законом України "Про захист персональних даних", ЦК) та внутрішніми нормативними актами позивача за первісним позовом.
Встановлений у спірному договорі розмір пені (0%) не порушує вимоги Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", стаття 3 якого передбачає, що розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня;
(5) відсутність усіх необхідних даних для заповнення вказаного додатку №6 до договору не скасовує обов`язку сторін укласти договір про спільне використання технологічних електричних мереж, що передбачено чинним законодавством України. 
Навпаки, приписи п.2.5.6 ПРРЕЕ, п.2.5 Методики та договору (абзац п`ятий п.2 додатку №5) визначають, що такий договір може бути укладений і без кошторису, але в такому разі технологічні витрати покладаються на відповідача за первісним позовом та їх відшкодування позивачем за первісним позовом не здійснюється.
(6) позовна заява у справі була подана до втрати чинності ГК, розгляд справи судом першої інстанції та ухвалення рішення також відбувалися в період чинності ГК, норми якого і підлягали застосовуванню.
Позиція Верховного Суду
26. Предметом касаційного перегляду є рішення суду першої інстанції в частині задоволення первісного позову про визнання договору про спільне використання технологічних електричних мереж укладеним у редакції позивача за первісним позовом (редакція, викладена в резолютивній частині рішення) та постанова апеляційного суду, якою останній залишив вказане рішення в цій частині без змін.
Щодо підстави касаційного оскарження, визначеної пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК
27. Касаційне провадження у цій справі Верховний Суд відкрив, зокрема, на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК, за змістом якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
28. Отже, відповідно до положень цих норм касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
29. Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.
30. При цьому сам скаржник у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначає підстави, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК (що визначив сам скаржник у цій справі), покладається на скаржника.
31. Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства, закріплених у частини третій статті 2 ГПК, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
32. Відповідно до імперативних приписів статті 300 ГПК суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
33. Для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі недостатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.
34. Отже, підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише цитування у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.
35. Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.
36. Суд враховує, що процесуальний кодекс та інші законодавчі акти не містять визначення поняття "подібні правовідносини", а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, тому для розуміння відповідних термінів звертається до правових висновків, викладених у судовому рішенні Великої Палати Верховного Суду.
37. Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин, конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття "подібні правовідносини", що полягає у тому, що на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність необхідно також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
38. При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис необхідно визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема, пункту 1 частини другої статті 287 ГПК та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК, таку подібність необхідно оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.
39. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.
40. У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності необхідно насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.
41. Ураховуючи наведені висновки щодо тлумачення поняття "подібні правовідносини", задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин (подібність відносин), Велика Палата Верховного Суду визнала за потрібне конкретизувати раніше викладені Верховним Судом висновки щодо цього питання та зазначила, що на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність необхідно також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
42. Обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження, скаржник, посилаючись на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК, зазначає, що суди попередніх інстанцій не врахували висновків Верховного Суду, викладених в постановах: 
від 30.09.2020 у справі №559/1605/18 (щодо меж свободи договору); 
від 31.05.2021 у справі №917/265/18 (щодо невід`ємності додатків до договору від самого договору); 
від 16.04.2020 у справі №804/330/17, від 19.08.2022 у справі №912/1941/21 (щодо верховенства права та ієрархії нормативних актів за юридичною силою);
від 12.03.2019 у справі №904/2258/18, від 12.04.2018 у справі №906/316/17, від 11.12.2018 у справі №921/375/17-г/14 (щодо відступів від типового договору); 
від 26.02.2024 у справі №910/6757/23 (щодо доказування); 
від 12.10.2023 у справі №499/895/19 (щодо помилок судового розгляду та помилок сторони).
43. Надаючи оцінку доводам скаржника, наведеним у пункті 23 цієї постанови, в контексті визначеної ним (скаржником) підстав касаційного оскарження щодо неврахування судами висновків, викладених у вказаних справах, Суд виходить з такого.
44. У справі №559/1605/18  предметом розгляду були вимоги фізичних осіб до товариства про захист прав споживачів, обґрунтовані неналежним виконанням зобов`язання туроператора з організації та надання туристичних послуг за договором про надання туристичних послуг (на туристичне обслуговування), документи що підтверджують право на одержання туристичних послуг за яким туристи не отримали, повним пакетом туристичних послуг, обумовленим цим договором, не скористалися. Порушення товариством умов договору завдало позивачам збитки у розмірі суми, яка була сплачена в рахунок оплати послуг за договором, які позивачі просили стягнути з відповідача разом з пенею, нарахованою за прострочення виконання зобов`язання за кожен день прострочки до моменту виконання рішення в розмірі 3% вартості послуги за кожен день прострочення відповідно до частини третьої статті 10 Закону України "Про захист прав споживачів", та моральною шкодою.
45.  Суд першої інстанції позовні вимоги задовольнив частково, стягнув на користь позивача 1 частину збитків та пені, а також моральну шкоду, а на користь позивача 2 - моральну шкоду.
46. Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:
(1) майнову відповідальність несе суб`єкт туристичної діяльності, який порушив законодавство в галузі туристичної діяльності при наданні туристичної послуги, порушив умови договору між туристом і суб`єктом туристичної діяльності з надання туристичних послуг, та за вини якого замовнику (туристу) завдано збитків;
(2) вимога щодо стягнення пені на користь позивача 1 є обґрунтованою, оскільки згідно частини п`ятої статті 10 Закону України "Про захист прав споживачів" у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення;
(3) враховуючи, що розмір нарахованої позивачем неустойки значно перевищує розмір збитків, наявні підстави для зменшення її розміру на підставі частини третьої статті 551 ЦК - до вартості туристичного продукту, оскільки сума нарахованої пені за цей період значно перевищує розмір завданих позивачу збитків та вартість туру;
(4) діями товариства позивачам 1 та 2 була заподіяна моральна шкода, яка підлягає стягненню у розмірі, який із врахуванням обставин справи є достатнім та справедливим.
47. Апеляційний суд рішення суду першої інстанції в частині стягнення пені на користь позивача 1 змінив, зменшивши її розмір до 2 000 грн. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишив без змін.
48. Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення пені, суд апеляційної інстанції виходив з того, що:
(1) частина п`ята статті 10 Закону України "Про захист прав споживачів" не містить заборони на зменшення розміру неустойки за домовленістю, а самі сторони за договором про надання туристичних послуг погодили, що у випадку ненадання (прострочення надання) туроператором/турагентом всіх або частини послуг, які входять в замовлений турпродукт за цим договором, з особи, що порушила зобов`язання, підлягає стягненню тільки неустойка в розмірі, передбаченому договором про надання туристичних послуг, а не частиною п`ятою статті 10 Закону України "Про захист прав споживачів";
(2) згідно пункту 4.11 укладеного між сторонами договору про надання туристичних послуг у випадку ненадання (прострочення надання) туроператором/турагентом всіх або частини послуг, які входять в замовлений турпродукт за цим договором, турагент/туроператор сплачує замовнику турпродукту неустойку в розмірі 0,01 % від вартості ненаданих послуг, за кожен день прострочення надання відповідних послуг, але в будь-якому випадку не більше 2 000 грн. Розмір неустойки за цим договором має виключний характер. Оскільки умовами укладеного між сторонами договору встановлено максимальний розмір неустойки, що підлягає до стягнення з туроператора - 2 000 грн, то розмір неустойки за порушення туроператором умов договору не може перевищувати цю суму. 
49. Верховний Суд постановою від 30.09.2020 у справі №559/1605/18  постанову апеляційного суду в частині зміни рішення суду першої інстанції та зменшення розміру пені, стягнутої на користь позивача 1, з 113 113 грн до 2 000 грн скасував. Рішення суду першої інстанції у частині задоволених позовних вимог про стягнення 113 113 грн пені змінив, зменшивши її розмір до визначеного Судом розміру, а саме до 18 363 грн.
50. Посилаючись на неврахування судами попередніх інстанцій правової позиції Верховного Суду, викладеної у наведеній постанові, скаржник за текстом касаційної скарги цитує висновок стосовно того, що: "Тлумачення пункту 3 статті 3, статті 627 ЦК України свідчить, що свобода договору має декілька складових. Зокрема, свобода укладання договору; у виборі контрагента, виду договору, визначенні умов договору, форми договору. При реалізації принципу свободи договору слід враховувати вимоги ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, розумності та справедливості. Тобто законодавець, закріплюючи принцип свободи договору, встановив і його обмеження. Причому останні є одночасно й межами саморегулювання. Вони передбачені в абзаці 2 частини третьої статті 6 ЦК України, згідно з якою сторони не можуть відступати від положень актів цивільного законодавства в разі існування однієї з таких підстав:
наявності в акті цивільного законодавства прямої вказівки про неможливість сторін відступати від його імперативного положення (наприклад, згідно частини п`ятої статті 576 ЦК України предметом застави не можуть бути вимоги, які мають особистий характер, а також інші вимоги, застава яких заборонена законом);
якщо зі змісту акту цивільного законодавства випливає обов`язковість його положень, яка може мати вигляд вказівки в акті цивільного законодавства на нікчемний характер відступу від його положень, або виражатися за допомогою інших правових засобів (наприклад, таким буде припис абзацу 2 частини першої статті 739 ЦК України, що умова договору, відповідно до якої платник безстрокової ренти не може відмовитися від договору ренти, є нікчемною);
якщо це випливає із суті відносин між сторонами. Ця підстава не є логічним закінченням абзацу 2 частини третьої статті 6 ЦК. Такі міркування зумовлені тим, що стаття 6 ЦК України присвячена регулюванню співвідношення актів цивільного законодавства й договору, а не їх кореляції із сутністю відносин між сторонами. Адже сутність цих відносин полягає в їх договірному характері. Тому її застосовування фактично можливе тільки за наявності будь-якої з двох попередніх підстав, тобто прямої вказівки, або ж якщо обов`язковість положень акту цивільного законодавства слідує з його змісту.".
51. Проаналізувавши зміст цієї постанови, Суд зазначає, що наведені висновки Верховного Суду не можна розглядати безвідносно застосованих Верховним Судом норм статті 217, частини другої статті 551, частини третьої статті 614, статті 627 ЦК, частини п`ятої статті 10 Закону України "Про захист прав споживачів", тлумачення яких, за висновками Верховного Суду, "… свідчить, що за загальним правилом обсяг договірної відповідальності регулюється в ЦК нормами, які мають диспозитивний характер. Тобто, сторони при укладанні конкретного виду договору можуть регулювати їх самостійно. Проте свобода у визначенні обсягу договірної відповідальності не безмежна, оскільки законодавець встановлює межі саморегулювання, гарантуючи охорону інтересів окремих учасників цивільного обороту (зокрема, споживачів) за допомогою встановлення імперативної заборони (ex ante). Тому правочин, яким скасовується або обмежується відповідальність за умисне невиконання або неналежне виконання зобов`язання, є нікчемним. З урахуванням правил, закріплених в статті 217 ЦК, нікчемною буде лише та частина договору (його пункти), в якій передбачено про скасування або обмеження відповідальності. При цьому, це не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо буде встановлено, що договір був би укладений сторонами і без включення до нього умов про скасування або обмеження відповідальності за умисне порушення зобов`язання.".
52. Зміст наведених висновків свідчить про те, що у вказаній справі Верховний Суд у межах спірного у цій справі питання щодо стягнення пені у визначеному в договорі розмірі досліджував існування правових підстав кваліфікувати умови договору про надання туристичних послуг щодо зменшення розміру пені, передбаченої частиною п`ятої статті 10 Закону "Про захист прав споживачів", як нікчемних.
53. Тоді як у цій справі №922/1328/25 між сторонами виник переддоговірний спір, в межах якого суди з`ясовували наявність/відсутність у відповідача обов`язку укласти з позивачем договір про спільне використання технологічних електричних мереж, відповідно наявність/відсутність підстав для укладення такого договору у запропонованій позивачем редакції, зокрема з урахуванням внесених позивачем доповнень та визначеного ним розміру пені (0%), за рішенням суду.
54. При цьому Суд враховує, що посилаюсь на неврахування судам попередніх інстанцій правових висновків Верховного Суду, викладених у наведеній поставної, скаржник за текстом касаційної скарги не наводить правових висновків Верховного Суду стосовно нікчемності правочину в частині скасування або обмеження відповідальності, відповідно не доводить за текстом касаційної скарги, що наведене у вказаній постанові Верховного Суду (в цілому або у процитованій ним частині) є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування, відповідно, достатньою підставою для скасування рішень судів попередніх інстанцій з вищенаведеним мотивуванням, зокрема у контексті того, що суди вважали, що встановлений у спірному договорі розмір пені (0%) не порушує вимоги Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", стаття 3 якого передбачає, що розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня.
55. Наведене свідчить, що доводи скаржника в частині незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно допустимості встановлення у договорі пені в розмірі 0%, які зводяться до того, що граничний розмір пені застосовується при її нарахуванні, а не при укладенні договору, натомість сторони вільні встановлювати будь-який розмір пені, включаючи 0,1%, як пропонував скаржник, а нульова пеня повністю нівелює її забезпечувальну функцію, що суперечить статті 546 ЦК та принципу добросовісності, не охоплюються визначеною скаржником підставою касаційного оскарження (пункт 1 частини другої статті 287 ГПК), адже скаржник а текстом касаційної скарги не доводить неправомірність визначеного розміру пені у контексті висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 30.09.2020 у справі №559/1605/18, тоді як для спростування висновків судів, наведених в оскаржуваних рішеннях судів у цій справі, зокрема щодо встановлення у спірному договорі пені у розмірі 0%, скаржнику в межах визначної ним підстави касаційного оскарження (пункт 1 частини другої статті 287 ГПК) недостатньо лише посилатись на правову позицію у відповідній справі, він повинен довести, що зазначені ним правові позиції Верховного Суду щодо застосування конкретних норми права у подібних відносинах є свідченням порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального права, яке полягає у неправильному їх тлумаченні, застосуванні норм, які не підлягали застосуванню, або незастосуванні норм, які підлягали застосуванню, чого скаржник в аспекті посилання на вищенаведені правові позиції Верховного Суду не зробив.
56. Також Суд враховує, що скаржник за текстом касаційної скарги в аспекті процитованої ним частини згаданої постанови Верховного Суду та наведених ним норм ГК, а саме частин першої, третьої, четвертої та шостої статті 179, частини третьої статті 184 ГК, стверджує, що при обов`язковості укладення договору за типовою формою сторони зберігають право на узгодження умов, що не суперечать імперативним нормам, а суд не може нав`язувати редакцію однієї зі сторін, ігноруючи принцип рівності. 
57. Проте, у наведеній скаржником постанові (ні в цілому, ні у процитованій ним частині) Верховний Суд не розглядав питання обов`язковості укладення договору за типовою формою, а саме щодо права сторін на узгодження його умов (їх конкретизації), більше того при укладенні такого договору за рішенням суду з огляду на законодавчо встановлений обов`язок його укладення, з чого виходили суди попередніх інстанцій у цій справі, задовольняючи позовні вимоги за первісним позовом про визнання укладеним договору про спільне використання технологічних електричних мереж у запропонованій позивачем редакції.
58. У справі №906/316/17 предметом розгляду були вимоги про зобов`язання укласти договір про постачання електричної енергії на об`єкт - комплекс площею 6 061,1 кв.м на умовах надання енергетичних потужностей в межах 500 кВт, обґрунтовані тим, що закон не передбачає таку умову укладення договору з новим споживачем як повне погашення боргу колишнього власника об`єкта, договір про постачання електричної енергії з яким вважається розірваним за ініціативи постачальника (відповідача), з огляду на що відповідач безпідставно відмовляє в укладенні договору про постачання електроенергії на об`єкт.
59. Суд першої інстанції позов задовольнив, вважав укладеним між сторонами з моменту набрання рішенням суду законної сили договір про постачання електричної енергії на умовах, запропонованих позивачем, мотивуючи свої рішення, зокрема, тим, що (1) позивач як набувач з аукціону майнового комплексу третьої особи не зобов`язаний оплачувати заборгованість за електроенергію такої особи та умова погашення заборгованості третьої особи перед відповідачем не може бути перешкодою в укладенні договору постачання електроенергії між сторонами у справі; (2) у відповідача існує обов`язок по укладенню з позивачем договору про постачання електричної енергії, істотні умови якого визначаються як на підставі типового договору, так і документів, які були надані позивачем відповідно до вимог пункту 5.4 Правил користування електричною енергією (далі - ПКЕЕ) та свідчать про ініціювання ним укладення договору відповідно до вказаної норми.
60. Апеляційний суд рішення суду першої інстанції змінив, виклавши абзац 3 пункту 1 договору про постачання електричної енергії в наступній редакції: "Приєднана потужність у точці підключення становить 320 кВт.". У решті рішення місцевого господарського суду залишив без змін.
61. Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд врахував доводи скаржника про безпідставність визначення приєднаної споживачу потужності у точці підключення в обсязі 500 кВт згідно з абзацом 3 пункту 1 договору, оскільки сторонами не було узгоджено між собою можливість визначення споживачу такої потужності в точці приєднання, а попередньому власнику майнового комплексу, на постачання електроенергією якого укладався спірний договір, передбачалось, що приєднана потужність становить 320 кВТ.
62.  Верховний Суд постановою від 12.04.2018 у справі №906/316/17 постанову апеляційного суду залишив без змін, так як погодився з правильністю застосування апеляційним судом норм матеріального та процесуального права та не вбачав невідповідності його юридичних висновків тій фактичній оцінці обставин справи, яка була здійснена апеляційним судом в межах наданої йому компетенції.
63. Відхиляючи твердження скаржника про те, що позивачем всупереч статті 181 ГК не надіслав відповідачу проєкту типового договору, а також всупереч пунктів 5.4 5.5. ПКЕЕ не подав заявку на очікуваний обсяг споживання електричної енергії та величини споживання електричної потужності, а сам договір не містить умови щодо класу напруги споживача за точкою продажу, порядок застосування тарифів на електричну енергію, режим роботи електроустановки споживача, Верховний Суд зазначив, що "… типова форма договору енергопостачання затверджується компетентним органом та відповідач зобов`язаний нею постійно користуватись для укладення всіх договорів енергопостачання, а також з огляду на можливість врегулювання всіх решти технічних умов енергопостачання шляхом укладення між сторонами відповідних додаткових угод, оскільки предметом спору в даній справі було укладення договору на енергопостачання відповідно до типового договору, як спосіб захисту майнового права позивача на отримання від відповідача послуг енергопостачання у передбаченому законодавством порядку. Разом з тим, Суд зазначає, що сторони зобов`язані врегулювати усі істотні умови даного виду договору шляхом переговорів та укладення додаткових угод, а за відсутності згоди - в судовому порядку.".
64. У справі №921/375/17-г/14 предметом розгляду були вимоги (1) за первісним позовом про врегулювання розбіжностей до договору та визнання договору про надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення в частині абзацу 3 пункту 1.1, пункту 2.6, пункту 2.14, пункту 2.15, пункту 4.1 укладеним в редакції позивача, обґрунтовані тим, що між сторонами у справі існує переддоговірний спір, який стосується надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, оскільки контрагенти у процесі перемовин не досягли згоди щодо усіх умов правочину, та (2) за зустрічним позовом про скасування технічних умов, мотивовані незаконним включенням відповідачем за зустрічним позовом у технічні умови пункту 5, яким передбачено встановлення у місці підключення до водопровідної центральної мережі водяного лічильника та обладнання пристроєм для знімання інформації і передачі даних на диспетчерський пункт.
65. Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, позов задовольнив частково, визнав укладеним договір про надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, виклавши спірні абзац 3 пункту 1.1, пункт 2.6, пункт 2.15, пункт 4.1 у наведеній в резолютивній частині редакції. В решті первісного позову відмовив.  За зустрічним позовом провадження у справі закрив.
66. Рішення судів у частині часткового задоволення первісного позову мотивовані, зокрема тим, що: (1) законодавчими актами встановлено обов`язковість укладення договору на надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення; (2) спірний абзац 3 пункту 1.1 договору має бути викладений в редакції відповідача, оскільки пропонований виробником ліміт водопостачання в об`ємі 44,0 м3/місяць нічим не обґрунтований; (3) оскільки умови типового договору є обов`язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень та врегулювати свої відносини на власний розсуд, а лише мають право конкретизувати його умови, у запропонованій позивачем редакції пункт 2.6 договору укладений бути не може; (4) пункт 2.14 договору, яким передбачено сплату споживачем послуг виробника за відведення стоків гарячої води в розмірі 100%, що поставляється споживачу, викладено без врахування того, що теплопостачальна організація відповідачу не надає послуги постачання гарячої води з 1999 року, що підтверджується відповідним рішенням Тернопільського міськвиконкому про введення в експлуатацію паливної, тобто приміщення відповідача облаштоване автономним опаленням; (5) умови пункту 2.15 спірного договору відповідають вимогам Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України; (6) законодавством передбачено інший розмір відповідальності за несвоєчасні розрахунки - 1% за кожний день прострочення, а відтак, Запропонувавши у спірній угоді менший розмір, комунальне підприємство діяло відповідно до вимог спеціального законодавства.
67. Закриваючи провадження у справі в частині зустрічного позову на підставі пункту 1 частини першої статті 231 ГПК, суд першої інстанції виходив з того, що технічні умови не є актом (рішенням) суб`єкта господарювання, а відтак не можуть визнаватися недійсними у судовому порядку.
68. Верховний Суд постановою від 11.12.2018 у справі №921/375/17-г/14 рішення судів попередніх інстанцій залишив без змін, так як вважав, що: (1) наведені в касаційній скарзі доводи в частині викладення абзацу 3 пункту 1.1 та пункту 2.14 договору в редакції позивача фактично зводяться до переоцінки встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, передбачених статтею 300 ГПК; (2) висновки судів попередніх інстанцій щодо пункту 2.6 є правильними, так як така умова договору не передбачена Типовим договором, форма та зміст якого затверджені відповідною постановою Кабінету Міністрів України.
69. Застосувавши норми частини другої статті 179, частини третьої статті 184 ГК Верховний Суд у пункті 52 своєї постанови зазначив, що "… проект договору повинен бути розроблений та відповідати типовому договору, який затверджений Кабінетом Міністрів України. Законодавець забороняє відступати від змісту типового договору, сторони наділені правом тільки конкретизувати його умови (частина четверта статті 179 Господарського кодексу України).".
70. З огляду на зазначені нормативні приписи та встановлені попередніми судовими інстанціями обставини, Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій, що у позивача існує обов`язок укласти із споживачем договір про надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, який повинен відповідати формі та змісту (умовам) типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженого відповідною постановою Кабінету Міністрів України.
71. У справі №904/2258/18 предметом розгляду були вимоги про визнання недійсною додаткової угоди до договору про постачання електричної енергії та витребування від відповідача оригіналу спірної угоди, обґрунтовані тим, що підписуючи спірну додаткову угоду, позивач помилився щодо обставин, які мають істотне значення, а тому вважав, що є наявні підстави для визнання недійсною вказаної додаткової угоди в порядку статті 229 ЦК. Крім цього позивач стверджував про порушення умов Типового договору при укладенні спірної угоди та безпідставне відключення відповідачем електропостачання позивачу, у зв`язку з чим позивач уточнив позовні вимоги і просив, окрім наведеного вище, відновити йому припинене електропостачання.
72. Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, позов задовольнив частково. Визнав недійсним пункт 2 спірної додаткової угоди та зобов`язав відповідача відновити електропостачання позивачу. У задоволенні решти позову відмовив.
73. Рішення судів у частині визнання недійсним пункту 2 спірної додаткової угоди мотивовані тим, що умовами цього пункту сторони внесли до договору такі зміни, які за своїм змістом не відповідають типовій формі договору, обов`язковість дотримання положень якого визначена законодавцем. Суди вважали безпідставний виключення з договору пункту 9.8.1, яким, зокрема, встановлювалося, що договір вважається продовженим на наступний календарний рік, якщо за місяць до закінчення терміну дії договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії, або перегляд його умов.
74. Верховний Суд постановою від 12.03.2019 у справі №904/2258/18 постанову апеляційного суду та рішення суду першої інстанції залишив без змін.
75. Залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій в частині визнання недійсним пункту 2 спірної додаткової угоди, Верховний Суд виходив з того, що договір має бути оформлений відповідно до вимог ПКЕЕ, якими встановлено застосування Типового договору на постачання електричної енергії; при укладенні договору про постачання електричної енергії сторони визначають його зміст на основі типового договору (додаток 3); умови договору про постачання електричної енергії, зазначені у додатку 3 та пунктах 5.5, 5.6 та 5.7 цих Правил (у тому числі стосовно продовження дії договору), є істотними та обов`язковими для сторін під час укладення договору про постачання електричної енергії.
76. Крім цього Верховний Суд звернув увагу на те, що "… типова форма договору енергопостачання затверджується компетентним органом, а відповідач зобов`язаний нею постійно користуватись для укладення всіх договорів енергопостачання. Питання врегулювання всіх решти технічних умов енергопостачання здійснюється шляхом укладення між сторонами відповідних додаткових угод, а за відсутності згоди - в судовому порядку.
Отже, договір повинен бути розроблений та відповідати типовому договору. Законодавець забороняє відступати від змісту типового договору, затвердженого органом державної влади, сторони наділені правом тільки конкретизувати його умови (частина четверта статті 179 ГК України).
Аналогічні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду від 12.04.2018 у справі №906/316/17 та від 11.12.2018 у справі №921/375/17-г/14.".
77. Посилаючись на правову позицію Верховного Суду, викладену у зазначених постановах від 12.04.2018 у справі №906/316/17, від 11.12.2018 у справі №921/375/17-г/14, від 12.03.2019 у справі №904/2258/18, стосовно того, що законодавець забороняє відступати від змісту типового договору, затвердженого органом державної влади, сторони наділені правом тільки конкретизувати його умови, скаржник за текстом касаційної скарги стверджує, що, пославшись на вказані постанови Верховного Суду, апеляційний суд неправильно застосував викладені в них висновки, так як, з огляду на наведене у цих постановах, мав би визнати, що включення додатків №4 ("Довідка про обсяги переданої електричної енергії"), №8 ("Перелік точок розподілу електричної енергії, задіяних у спільному використанні") та №9 ("Розрахунок умовних одиниць електрообладнання"), виходить за межі дозволеної конкретизації та потребує обов`язкового узгодження зі стороною, яка є основним споживачем. Натомість суд визнав їх допустимими саме для АТ "Харківобленерго", водночас відмовивши ТОВ "Енерджи Поінт" у праві на аналогічну конкретизацію в своїх інтересах.
78. Проаналізувавши зміст наведених скаржником постанов у контексті висновків судів попередніх інстанцій, які стали підставою для задоволення первісного позову про визнання укладеним договору про спільне використання технологічних електричних мереж у запропонованій позивачем редакції, та доводів касаційної скарги на спростування таких висновків, зокрема стосовно того, що наведені додатки є новими зобов`язаннями, вони встановлюють додаткові обов`язки основного споживача щодо формування, подання та узгодження інформації, які типовим договором не передбачені і які суттєво змінюють обсяг його відповідальності, Суд зазначає, що висновки Верховного Суду в наведених скаржником постановах стосовно того, що законодавець забороняє відступати від змісту типового договору, затвердженого органом державної влади, сторони наділені правом тільки конкретизувати його умови (частина четверта статті 179 ГК) є загальними висновками щодо заборони відступати від змісту типового договору та права сторін лише конкретизувати його умови, як це визначено частиною четвертою статті 179 ГК.
79. При цьому Суд враховує, що в кожній з наведених справ відповідні рішення були ухвалені з урахуванням конкретних обставин справи, а саме умов договорів, в межах конкретного предмета доказування, зокрема з урахуванням того, що: 
у справі №906/316/17 предметом розгляду були вимоги про зобов`язання укласти договір про постачання електричної енергії на об`єкт на умовах надання енергетичних потужностей в межах 500 кВт, обсяг яких, за встановлених апеляційним судом обставин, є безпідставним, оскільки сторонами не було узгоджено між собою можливість визначення споживачу такої потужності в точці приєднання, а попередньому власнику майнового комплексу, на постачання електроенергією якого укладався спірний договір, передбачалось, що приєднана потужність становить 320 кВТ;
у справі №921/375/17-г/14 предметом розгляду були, зокрема, вимоги щодо врегулювання розбіжностей до договору про надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, зокрема пункту 2.6, відповідно до якого споживач не має права збільшувати витрату води та скид стоків понад затверджені ліміти. На планове збільшення обсягів водоспоживання та водовідведення споживач зобов`язаний одержати додаткові технічні умови виробника. У випадку перевищення ліміту водоспоживання та водовідведення у відповідному місяці споживач оплачує штраф у розмірі 100% від вартості спожитих послуг з водопостачання та водовідведення понад встановлений ліміт, які (умови), за встановлених судами обставин, не передбачені умовами відповідного типового договору;
у справі №904/2258/18 предметом розгляду були вимоги про визнання недійсним пункту 2 додаткової угоди до договору про постачання електричної енергії, яким з договору було виключено пункт 9.8.1, яким, зокрема, встановлювалося, що договір вважається продовженим на наступний календарний рік, якщо за місяць до закінчення терміну дії договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії, або перегляд його умов, тоді як такі зміни, за встановлених судами обставин, не відповідають типовій формі договору.
80. Тобто, в основу рішень у наведених справах, зокрема, в основу висновків про невідповідність відповідних умов договору типовій формі договору, суди поклали насамперед наведені умови договорів про постачання електричної енергії та про надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, які очевидно є відмінними від умов спірного у цій справі №922/1328/25 договору про спільне використання технологічних електричних мереж у запропонованій позивачем редакції, зокрема додатків №№4, 8, 9, які, за встановлених судами попередніх інстанцій обставин, не змінюють його обов`язкові норми, а лише конкретизують деякі його умови, що скаржник в аспекті своїх аргументів з посиланням на правові висновки Верховного Суду, викладені у наведених постановах, не спростовує. 
81. Доводи скаржника в цій частині фактично зводяться до спонукання Суду здійснити переоцінку встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, передбачених статтею 300 ГПК.
82.  У справі №804/330/17 предметом розгляду були вимоги ФОП до Головного управління Держпраці про визнання протиправною та скасування постанови про накладення арешту в розмірі 87 000 грн, обґрунтовані тим, що при проведенні перевірки інспекторами Держпраці не було виявлено порушень трудового законодавства, а висновки інспекторів фактично ґрунтуються на висновках акта державної податкової інспекції.
83. Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову, мотивуючи своє рішення тим, що з акта перевірки вбачається допущення позивачем порушення щодо допуску до роботи двох працівників без укладення трудового договору.
84. Апеляційний Суд постанову суду першої інстанції скасував, адміністративний позов задовольнив частково, постанову Головного управління Держпраці скасував в частині накладення штрафу в розмірі 43 500 грн, у задоволенні решти позовних вимог відмовив, мотивуючи своє рішення тим, що відповідачем під час проведення перевірки не було всебічно та повно досліджено обставини в частині порушення позивачем законодавства під час допуску відповідної особи до роботи, у зв`язку із чим оскаржувана постанова відповідача щодо накладення штрафу в цій частині 43 500 грн підлягає скасуванню.
85. Верховний Суд постановою від 16.04.2020 у справі №804/330/17 постанову апеляційного суду залишив без змін.
86. У справі №912/1941/21 предметом розгляду були вимоги про стягнення трьох відсотків річних, пені та штрафу, мотивовані порушенням відповідачем умов договору про надання послуг з передачі електричної енергії щодо здійснення своєчасного розрахунку за договором.
87. Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, позовні вимоги задовольнив частково, стягнув частину із заявлених трьох відсотків річних, пені та штрафу. У задоволенні іншої частини цих вимог відмовив.
88. Судові рішення мотивовані, зокрема, тим, що (1) позивач є суб`єктом господарювання, що провадить діяльність у сфері енергетики, тому для нього є обов`язковою до виконання постанова від 08.04.2020 №766, яка встановлювала обмеження на застосування до електропостачальників заходів щодо нарахування пені та стягнення штрафу за порушення термінів оплати за послуги з передачі електричної енергії; (2) наявні підстави для застосування положень постанови від 08.04.2020 №766, у зв`язку з чим у період з 08.04.2020 по 26.01.2021 (тобто до дати виключення з постанови від 08.04.2020 №766 положень про обмеження нарахування пені та стягнення штрафу) оператор системи постачання, що виконує функцію адміністратора розрахунків, яким є позивач, не міг застосовувати до електропостачальників, яким є відповідач, пеню та штраф за прострочення платежу; (3) твердження відповідача про те, що обмежувальні заходи, встановлені постановою від 08.04.2022 №766, мають застосовуватися в період дії карантину та протягом 30 днів після відміни карантину, а не припинятися після відміни відповідних положень постанови, є необґрунтованими.
89. Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду постановою від 19.08.2022 у справі №912/1941/21 постанову апеляційного суду та рішення суду першої інстанції залишив без змін.
90. Проаналізувавши зміст вказаних постанов Верховного Суду, на неврахування висновків в яких скаржник посилається в обґрунтування своїх доводів стосовно того, що норми ЦК та ГК мають вищу юридичну силу над застосованою судами Методикою, яка нібито дозволяє укласти спірний у цій справі договір без кошторису, Суд встановив, що правовідносини у наведених справах №804/330/17 та №912/1941/21 не є подібними зі справою, що переглядається, з огляду на предмет та підстави заявлених позовних вимог, характер спірних правовідносин, фактичні встановлені судами обставини та матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
91. Водночас Суд враховує, що у постанові від 16.04.2020 у справі №804/330/17 у контексті відхилення доводів позивачки щодо протиправності проведеної відповідачем позапланової перевірки щодо неї у зв`язку з відсутністю підстав для її проведення, передбачених Законом України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності", Верховний Суд дійсно зазначив, що "Вища юридична сила закону полягає у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні їм суперечити, а відтак, у випадку суперечності норм підзаконного акта нормам закону необхідно застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.".
92. У постанові від 19.08.2022 у справі №912/1941/21 у контексті доводів позивача стосовно того, що ГК та ЦК мають вищу юридичну силу, аніж постанова від 08.04.2020 №766, а тому при вирішенні спірних правовідносин суди першої та апеляційної інстанцій не мали права застосовувати обмеження, встановлені цією постановою, Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду зазначив:
"125. Відповідно до абзаців 1 і 2 статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.
126. Конституційний Суд України у Рішенні від 18.06.2020 № 5-р(II)/2020 зазначив, що принцип верховенства права (правовладдя) вимагає суддівської дії у ситуаціях, коли співіснують суперечливі норми одного ієрархічного рівня. У таких ситуаціях до судів різних видів юрисдикції висунуто вимогу застосовувати класичні для юридичної практики формули (принципи): «закон пізніший має перевагу над давнішим» (lex posterior derogat priori) - «закон спеціальний має перевагу над загальним» (lex specialis derogat generali) - «закон загальний пізніший не має переваги над спеціальним давнішим» (lex posterior generalis non derogat priori speciali). Якщо суд не застосовує цих формул (принципів) за обставин, що вимагають від нього їх застосування, то принцип верховенства права (правовладдя) втрачає свою дієвість.
127. З огляду на викладене принцип "закон спеціальний має перевагу над загальним" (lex specialis derogat generali), на який послався Верховний Суд при перегляді судових рішень у справі № 911/782/21, може бути застосований виключно за умови співіснування суперечливих норм одного ієрархічного рівня.
128. Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду зазначає, що система нормативно-правових актів України за їх юридичною силою (від актів вищої юридичної сили до актів нижчої юридичної сили) включає: а) Конституцію України; б) закони, кодекси України; в) підзаконні нормативно-правові акти: постанови Верховної Ради України, укази Президента України, постанови Кабінету Міністрів України, накази міністерств, акти інших державних органів, розпорядження голів місцевих державних адміністрацій, акти органів місцевого самоврядування, які містять норми права тощо.
129. Кодекс - єдиний, зведений, внутрішньоузгоджений нормативно-правовий акт, прийнятий вищим органом законодавчої влади у процесі нормотворчої діяльності або народом на всеукраїнському референдумі, який на основі загальних принципів регулює певну сферу суспільних відносин. Кодекс є особливим різновидом закону.
130. Підзаконним нормативно-правовим актом є офіційний письмовий документ, прийнятий суб`єктом нормотворчості на основі та на виконання Конституції України, законів, чинних міжнародних договорів України, спрямований на їх реалізацію, та який не повинен їм суперечити.".
93. Проаналізувавши зміст наведених скаржником постанов у контексті висновків судів попередніх інстанцій, які стали підставою для задоволення первісного позову про визнання укладеним договору про спільне використання технологічних електричних мереж у запропонованій позивачем редакції, та доводів касаційної скарги на спростування таких висновків, зокрема стосовно того, що норми ЦК та ГК мають вищу юридичну силу над застосованою судами Методикою, яка дозволяє укласти спірний у цій справі договір без кошторису, Суд зазначає, що висновки Верховного Суду в наведених скаржником постановах є загальними висновками щодо системи нормативно-правових актів України за їх юридичною силою (від актів вищої юридичної сили до актів нижчої юридичної сили) та переваги спеціального закону на загальним, в межах яких (висновків) скаржник не доводить порушення судами попередніх інстанцій, зокрема через застосування до спірних правовідносин в частині визнання укладеним договору з додаток №6 "Кошторис обґрунтованих витрат на утримання технологічних електричних мереж спільного використання" Методики.
94. Стверджуючи в аспекті наведених висновків Верховного Суду про те, що суди не повинні застосовувати положення нормативно-правових актів, які не відповідають Конституції та законам України, незалежно від того, чи оскаржувались такі акти в судовому порядку та чи є вони чинними на момент розгляду справи, скаржник не доводить, що з огляду на такі висновки Верховного Суду заснована судами Методика, яка передбачає складення кошторису витрат, що є додатком до договору про спільне використання технологічних електричних мереж та відповідно до якого відшкодовуються фактичні обґрунтовані витрати на утримання технологічних електричних мереж основному споживачу, саме власником мереж (скаржником), суперечить положенням ЦК та ГК, які визначають, що договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. 
95. За таких висновків Верховного Суду скаржник не спростовує висновків суду першої інстанції стосовно того, що ПРРЕЕ та Методика є спеціальними нормативно-правовими актами, які регулюють діяльність та взаємовідносини учасників ринку електричної енергії, в тому числі і щодо порядку укладання між такими учасниками договорів, норми якого і повинні застосовуватися.
96. Крім цього Суд враховує, що посилаючись на постанову від 19.08.2022 у справі №912/1941/21, скаржник залишає поза увагою висновки Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду, який вважав за необхідне уточнити висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 25.01.2022 у справі №911/782/21, і зазначити, що положення постанови від 08.04.2020 №766, якими НКРЕКП в межах наданих повноважень, тимчасово припинила застосування умов Типового договору про надання послуг з передачі електричної енергії, затвердженого НКРЕКП, в частині нарахування пені та стягнення штрафу за порушення термінів розрахунку за послуги з передачі і відповідно аналогічних умов усіх договорів, укладених на основі такого типового договору, підлягають обов`язковому виконанню учасниками ринку електричної енергії відповідно до статті 6 Закону України "Про ринок електричної енергії". Врахування судами попередніх інстанцій висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 25.01.2022 у справі № 911/782/21, який Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду уточнив, не призвело до ухвалення неправильних судових рішень по суті, оскільки суди попередніх інстанцій правильно відмовили у стягнення пені та штрафу за той період, коли діяли відповідні положення постанови від 08.04.2020 №766.
97. У справі №917/265/18 предметом касаційного перегляду була постанова апеляційного суду, якою останній скасував ухвалу суду першої інстанції про часткове задоволення заяви про заміну сторони та прийняв нове, яким відмовив у задоволенні відповідної заяви, з огляду на те, що: з тексту нотаріально посвідченого договору, на підставі якого, за твердженням заявника, у нього виникли права, не вбачається, що такі права виникли щодо відповідача, а витяг з додатку № 1 до цього договору, де міститься посилання на відповідача, викладений на кількох сторінках, які не прошиті та не пронумеровані; на сторінці, де міститься посилання на відповідача, відсутні підписи, цей документ не посвідчений нотаріально, що є обов`язковим, якщо цей документ визначає предмет договору, який сторони домовились посвідчити нотаріально; в ньому також не визначено обсягу, в якому до набувача перейшли права щодо відповідача.
98. Верховний Суд постановою від 31.05.2021 у справі №917/265/18 постанову апеляційного суду скасував, справу передав на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, зокрема з огляду на те, що суд апеляційної інстанції застосував до спірних правовідносин вимоги статті 654 ЦК, не з`ясувавши правової природи підписаного між сторонами додатку.
99. У контексті наведеного Верховний Суд зазначив, що "Необхідно розрізняти поняття "додаток до договору" та "додаткова угода до договору". Так, додаток до договору - це документ, який містить доповнення, уточнення, додаткові роз`яснення, пояснення умов договору, перелік конкретних товарів, послуг тощо. Тобто додаток до договору - це документ, який уточнює або більш детально розкриває зміст договірних умов. Водночас додаткова угода - є правочином, що вносить зміни до вже існуючого договору. І саме до додаткової угоди можуть застосовуватись вимоги ст. 654 ЦК України, а також положення про нікчемність.".
100. Тоді як, посилаючись на вказані висновки Верховного Суду, скаржник стверджує, що зважаючи на приписи статті 180 ГК, статей 632, 638 ЦК, умови пункту 12.4 типового договору та пункту 11.4 договору у редакції, запропонованій позивачем, можна дійти висновку, що кожен з додатків до договору містить істотні умови договору, а тому договір може бути укладеним виключно у сукупності одночасно із усіма додатками, вказаними у договорі та з остаточно визначеними у додатках істотними умовами, тоді як із запропонованого позивачем додатку №6 до договору вбачається, що такі істотні умови договору як загальний розмір витрат на утримання технологічних електричних мереж, розмір витрат по кожній окремій складовій, обсяг умовних одиниць електрообладнання основного споживача та граничний рівень витрат не зазначені.
101. При цьому скаржник не доводить, що у контексті таких висновків Верховного Суду помилковими є висновками судів попередніх інстанцій, які виходили з того, що відсутність усіх необхідних даних для заповнення вказаного додатку №6 до договору не скасовують обов`язку сторін укласти договір про спільне використання технологічних електричних мереж, що передбачено чинним законодавством України, зокрема з огляду на те, що приписи пункту 2.5.6 ПРРЕЕ, пункту 2.5 Методики та договору визначають, що такий договір може бути укладений і без кошторису, але в такому разі технологічні витрати покладаються на відповідача та їх відшкодування позивачем не здійснюється.
102. Посилаючись в аспекті визначеної підстави касаційного оскарження (пункт 1 частини другої статті 287 ГПК) рішень судів попередніх інстанцій на неврахування правових позицій, викладених у вищенаведених та проаналізованих Судом постановах, скаржник не доводить, що наведене у вказаних постановах Верховного Суду є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування, відповідно, достатньою підставою для скасування рішень судів попередніх інстанцій з вищенаведеним мотивуванням.
103. За наведеного Суд також звертає увагу на те, що для спростування висновків судів, наведених в оскаржуваних рішеннях судів у цій справі, скаржнику в межах визначної ним підстави касаційного оскарження (пункт 1 частини другої статті 287 ГПК) недостатньо лише посилатись на правову позицію у відповідній справі, яка є подібною за суб`єктним складом та предметом спору, спірним питанням, він повинен довести, що зазначені ним правові позиції Верховного Суду щодо застосування конкретних норми права у подібних відносинах є свідченням порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального права, яке полягає у неправильному їх тлумаченні, застосуванні норм, які не підлягали застосуванню, або незастосуванні норм, які підлягали застосуванню, чого скаржник в аспекті посилання на вищенаведені правові позиції Верховного Суду не зробив.
104. З огляду на наведене, проаналізувавши зміст визначених скаржником постанов у контексті доводів касаційної скарги та висновків судів попередніх інстанцій у цій справі, які стали підставою задоволення первісного позову про визнання укладеним договору про спільне використання технологічних електричних мереж у запропонованій позивачем редакції, Суд зазначає про те, що висновки Верховного Суду в наведених скаржником постановах (в цілому або в зазначеній ним частині) та у цій справі не можуть вважатися в цьому випадку подібними через відмінність спірних питань та встановлених судами фактичних обставин, що формують зміст правовідносин з урахуванням їх специфіки, що, в свою чергу, виключає подібність правовідносин у вказаних справах, зокрема, за змістовим критерієм.
105. Наведене свідчить, що визначена скаржником - ТОВ "Енерджи Поінт"" підстава касаційного оскарження (пункт 1 частини другої статті 287 ГПК) постанови Східного апеляційного господарського суду від 12.11.2025 та рішення Господарського суду Харківської області від 25.08.2025 у цій справі №922/1328/25 у частині задоволення первісного позову не підтвердилась, що є підставою для закриття касаційного провадження в цій частині на підставі пункт 5 частини першої статті 296 ГПК.
Щодо підстав касаційного оскарження, визначених пунктами 3 та 4 частини третьої статті 310 ГПК
106. Відповідно до пунктів 3 та 4 частини третьої статті 310 ГПК підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або якщо суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
107. Зі змісту вказаної норми вбачається, що підставою для скасування судового рішення є не будь-яке порушення норм процесуального права, а лише таке, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
108. У разі посилання на встановлення судами обставин, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів, скаржник повинен вказати, який із доказів, на його думку, є недопустимим, та обґрунтувати таке твердження, а також зазначити, які обставини встановлено на підставі цього доказу, чому вони є суттєвими або як вони вплинуть на прийняття оскаржуваного рішення.
109. Суд зазначає, що законність, обґрунтованість та вмотивованість судового рішення обумовлюється, зокрема, порядком оцінки доказів і визначенням відповідно до статті 86 ГПК їх якості з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору вірогідності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
110. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи (стаття 78 ГПК).
111. Водночас за приписами статті 76 ГПК належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
112. Отже, неналежні докази та недопустимі докази - це різні поняття. Така правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 31.08.2021 у справі №910/13647/19.
113. Система доказування у господарському процесі засновується на розподілі тягаря доказування між сторонами у справі. Посилаючись на ту чи іншу обставину або спростовуючи їх у суді, сторона повинна доводити такі обставини доказами (статті 13, 74 ГПК).
114. За змістом статті 14 ГПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
115. Згідно із частинами першою, другою статті 77 ГПК обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Отже, недопустимі докази - це докази, які отримані внаслідок порушення закону. Відповідно тягар доведення недопустимості доказу лежить на особі, яка наполягає на тому, що судом використано недопустимий доказ. Близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 02.03.2021 у справі №922/2319/20, від 16.02.2021 у справі №913/502/19, від 13.08.2020 у справі №916/1168/17, від 16.03.2021 у справі №905/1232/19.
116. Однак доводи скаржника про ухвалення судами рішень у справі на підставі недопустимих доказів не можна визнати обґрунтовано та нормативно аргументованими, адже стверджуючи про помилкове визнання судами отримання скаржником пропозиції укласти договір про спільне використання технологічних електричних мереж виключно на підставі копії листа АТ "Харківобленерго" від 07.02.2025 та поштової накладної, за якою це відправлення було повернуто відправнику через закінчення строку зберігання, скаржник намагається переконати Суд здійснити переоцінку доказів із точки зору достовірності та належності, проте не доводять їх недопустимість з огляду на відповідне нормативне обґрунтування.
117. Посилання скаржника на те, що висновок апеляційного суду про те, що ТОВ "Енерджи Поінт" не було позбавлене можливості отримати лист у відділенні поштового зв`язку фактично перекладає на отримувача обов`язки поштового оператора та відправника, що є грубим порушенням принципу добросовісності та прямо суперечить усталеній практиці Верховного Суду щодо доказування факту належного повідомлення (постанова від 26.02.2024 у справі №910/6757/23), Суд вважає безпідставним, адже наведене у вказаній постанові є загальними висновками щодо застосування процесуальних норм та по суті є констатацією норм процесуального права, відповідно не може бути покладено в основу заперечень висновків судів попередніх інстанцій у цій справі, які ґрунтуються на оцінці судом іншої сукупності наявних у ній доказів та за іншого предмета доказування, зокрема з огляду на те, що у справі №910/6757/23 не вирішувалось питання щодо допустимості доказів отримання пропозиції укласти договір.
118. Незгода скаржника з наданою судом оцінкою не може свідчити про порушення судами норм процесуального права, відповідно, бути підставою для скасування оскаржуваних рішень судів.
119. При цьому Суд акцентує увагу, що, переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію "суду права", а не "факту", отже, відповідно до статті 300 ГПК перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи.
120. Верховний Суд в силу імперативних положень частини другої статті 300 ГПК України позбавлений права самостійно досліджувати, перевіряти та переоцінювати докази, самостійно встановлювати по-новому фактичні обставини справи, певні факти або їх відсутність.
121.  Доводи скаржника в частині необґрунтованого відхилення судами попередніх інстанцій його клопотань про витребування доказів та проведення судової електротехнічної експертизи Суд також вважає безпідставними та необґрунтованими, так як за текстом касаційної скарги скаржник лише вказує на те, що єдиною причиною заявлення клопотання про витребування доказів є те, що інформація в додатках №№1, 2, 7, 8, 9, запропонованих АТ "Харківобленерго", базується на застарілих даних, документах п`яти-, десятирічної давнини та старіших, зокрема від 2006 та 2010 років, виданих ще попередньому власнику мереж, і не відображає реального стану електричних мереж та електроустановок станом на 2025, рік при цьому в аспекті визначеної ним підстави касаційного оскарження (пункт 3 частини третьої статті 310, що корелюється з пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК) не доводить, що така відмова є необґрунтованою, зокрема у контексті висновків, які суди попередніх інстанції поклали в її основу, зокрема в аспекті висновків суду апеляційної інстанції, який за текстом свої постанови зазначив, що:
(1) апелянт не доводить, які саме обставини можуть бути підтверджені або спростовані доказами, які скаржник просить витребувати суд, у контексті спірних правовідносин, а також не доводить зв`язку між запитуваними документами та предметом спору у даній справі, не зазначає, яким чином витребовувані документи впливають на обов`язок укладання договору про спільне використання технологічних електричних мереж, а також на його умови, зважаючи на наявні в матеріалах справи документи, надані сторонами; 
(2) оскільки позовні вимоги як первісного, так і зустрічного позовів стосуються обставин щодо наявності підстав для визнання укладеним договору про спільне використання технологічних електричних мереж та відповідності такого договору типовій формі, а не технічного стану електроустановок чи мереж, призначення експертизи не є необхідним для встановлення обставин, що мають значення для справи, зважаючи на предмет доказування у справі та за наявності технічної документації, наданої сторонами. Поставлені на розгляд експертам питання не є предметом розгляду даної справи.
122.  Посилання скаржника на те, що відхиляючи клопотання про витребування доказів, апеляційний суд перекрутив зміст застосованої ним позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 12.10.2023 у справі №499/895/19, стосовно того, що "Сторони мають усвідомлювати, що інститути апеляційного та касаційного перегляду впроваджені для усунення можливих помилок судового розгляду справ у першій інстанції, а не для усунення помилок сторони, допущених нею під час розгляду справи судом першої інстанції, у формулюванні стороною своїх позовних вимог, аргументів та формуванні їх доказової бази. Це відповідає і практиці ЄСПЛ, яка є джерелом права відповідно до Закону України від 23.02.2006 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини". Наприклад, ЄСПЛ у своєму рішенні від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України" (Ponomaryov v. Ukraine, заява № 3236/03, пункт 40) зазначив, що повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду", не доводять ні безпідставність відхилення судом відповідного клопотання, ні порушення гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод права на справедливий судовий розгляд, про що безпідставно стверджує скаржник без наведення належного обґрунтування в цій частині.
123. При цьому Суд враховує, що будь-якого іншого обґрунтування визначеної скаржником підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктами 3 та 4 частини третьої статті 310 ГПК, що корелюється з пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК, скаржник за текстом касаційної скарги не наводить.
124. Зважаючи на викладене, касаційну скаргу в частині підстави, передбаченої пунктами 3 та 4 частини третьої статті 310 ГПК, що корелюється з пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК (суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів та встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів), необхідно залишити без задоволення.
125. Доводи скаржника стосовно того, що апеляційний суд проігнорував скасування ГК, який раніше встановлював умови укладення типових договорів та можливість їх примусового визнання укладеними судом, що є не просто технічною помилкою, а є відмовою визнати, що правова основа для примусового визнання договору укладеним у редакції оператора системи розподілу на момент прийняття постанови вже відсутня, не обґрунтовані визначеними скаржником підставами касаційного оскарження, передбаченими пунктом 1 частини другої статті 287, пунктами 3 та 4 частини третьої статті 310 ГПК, що корелюється з пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК, а також іншими підставами касаційного оскарження, передбаченими пунктами 2-3 частини другої статті 287 ГПК, а отже знаходяться поза межами поставлених перед Верховним Судом питань у межах цієї справи, а тому Суд не приймає їх до уваги.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
126. Суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними (пункт 5 частини першої статті 296 ГПК).
127. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
128. Згідно із статтею 309 ГПК суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
129. З огляду на викладене, касаційне провадження у цій справі №922/1328/25 за касаційною скаргою ТОВ "Енерджи Поінт" у частині підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК, необхідно закрити, а в частині підстав, передбачених пунктами 3 та 4 частини третьої статті 310 ГПК, що корелюється з пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК, - залишити без задоволення із залишенням без змін постанови Східного апеляційного господарського суду від 12.11.2025 та рішення Господарського суду Харківської області від 25.08.2025 у цій справі в частині задоволення первісного позову.
Розподіл судових витрат 
130. У зв`язку із закриттям касаційного провадження за касаційною скаргою ТОВ "Енерджи Поінт" в частині підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК, та відмовою в її задоволенні в частині підстав, передбачених пунктами 3 та 4 частини третьої статті 310 ГПК, що корелюється з пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК, судовий збір за подання касаційної скарги покладається на скаржника.
Керуючись статтями 296, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
П О С Т А Н О В И В : 
1. Касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Енерджи Поінт" на постанову Східного апеляційного господарського суду від 12.11.2025 та рішення Господарського суду Харківської області від 25.08.2025 у справі №922/1328/25 у частині задоволення первісного позову, відкрите на підставі пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити.
2. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Енерджи Поінт" на постанову Східного апеляційного господарського суду від 12.11.2025 та рішення Господарського суду Харківської області від 25.08.2025 у справі №922/1328/25 у частині задоволення первісного позову в частині підстав, передбачених пунктами 3 та 4 частини третьої статті 310 Господарського процесуального кодексу України, що корелюється з пунктом 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, - залишити без задоволення.
3. Постанову Східного апеляційного господарського суду від 12.11.2025 та рішення Господарського суду Харківської області від 25.08.2025 у частині задоволення первісного позову у справі №922/1328/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий С.В. Бакуліна

Судді О.Р. Кібенко 

В.І. Студенець