ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

21 січня 2026 року 
м. Київ 

справа № 1519/2-3635/11 
провадження № 61-16434св24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьоїсудової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Петрова Є. В., 
суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Карпенко С. О., Литвиненко І. В., 

учасники справи: 
позивач - Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління,
відповідач - ОСОБА_1 , 

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Орез Валентин Павлович, на постанову Одеського апеляційного суду від 19 листопада 2024 року у складі колегії суддів Кострицького В. В., Назарова М. В., Лозко Ю. П. у справі за позовом Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, 

ВСТАНОВИВ: 

Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог 

У лютому 2011 року Відкрите акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ВАТ «Ощадбанк»), яке змінило найменування на Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - АТ «Ощадбанк»), в особі філії Одеського обласного управління звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 02 листопада 2006 року між ВАТ «Ощадбанк» в особі філії Одеського обласного управління та ОСОБА_1 укладено договір про іпотечний кредит № 993-н (далі - Кредитний договір), за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 30 450,00 дол. США, що еквівалентно 153 772,50 грн, на придбання квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , під 11,5 % річних із кінцевим терміном повернення до 02 листопада 2026 року. 

03 листопада 2006 року з метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за Кредитним договором між ВАТ «Ощадбанк» в особі філії Одеського обласного управління та ОСОБА_1 укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки, предметом якого є однокімнатна квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу квартири від 03 листопада 2006 року. 

У зв`язку з неналежним виконанням  ОСОБА_1 своїх зобов`язань за Кредитним договором станом на 13 грудня 2010 року у нього утворилася заборгованість у розмірі 47 122,40 дол. США, з яких: 5 334,00 дол. США - прострочена заборгованість за тілом кредиту; 24 227,00 дол. США - поточна заборгованість за тілом кредиту; 11 652,28 дол. США - проценти за користування кредитом; 1 878,64 дол. США - пеня за прострочення сплати тіла кредиту; 4 030,48 дол. США - пеня за прострочення сплати процентів. 

Враховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь зазначену заборгованість та понесені судові витрати. 

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 

Малиновський районний суд міста Одеси заочним рішенням від 08 червня 2011 року позов задовольнив. Стягнув із ОСОБА_1 на користь ВАТ «Ощадбанк» в особі філії Одеського обласного управління заборгованість за Кредитним договором у розмірі 47 122,40 дол. США, що за офіційним курсом Національного банку України (далі - НБУ) становить 347 769,16 грн. Вирішив питання про розподіл судових витрат. 

Малиновський районний суд міста Одеси ухвалою від 07 липня 2021 року заяву представника ОСОБА_1 адвоката Ореза В. П. про перегляд заочного рішення задовольнив. Скасував заочне рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 08 червня 2011 року та призначив розгляд справи в порядку загального позовного провадження. 

Малиновський районний суд міста Одеси у складі судді      ОСОБА_2 рішенням від 03 липня 2023 року у задоволенні позову АТ «Ощадбанк» в особі філії Одеського обласного управління відмовив. 

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що реалізації права кредитора на стягнення заборгованості в судовому порядку має передувати реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання відповідно до вимог частини десятої статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII) у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, та пункту 3.4 Кредитного договору, яким сторони передбачили право банку вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту, виконання інших зобов`язань за договором у повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення. Зобов`язання, передбачене цим пунктом, повинно бути виконане позичальником протягом тридцяти робочих днів з дати надіслання банком відповідної вимоги. 

У матеріалах справи містяться вимоги банку від 01 лютого 2008 року та від 30 липня 2008 року щодо певних частин платежів, які позивач вважає простроченими, а не усього кредиту чи його дострокового повернення. При цьому відсутні докази направлення позичальнику та отримання ним зазначених вимог, тоді як згідно з пунктом 3.4 Кредитного договору юридичні наслідки таких вимог виникають саме із дати їх відправлення. 

З огляду на зазначене суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки банк не направляв позичальнику юридично значущих повідомлень, в останнього відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а в суду відсутні підстави для задоволення позову в частині, що стосується дострокового стягнення коштів. 

Водночас, дійшовши висновку про відсутність у позичальника обов`язку дострокового повернення кредиту, суд першої інстанції вважав, що підстав для стягнення з відповідача на користь банку простроченої кредитної заборгованості немає, оскільки в матеріалах справи відсутня заява на видачу готівки від 03 листопада 2006 року, на яку позивач послався як на доказ виконання ним своїх обов`язків за Кредитним договором, і яка за клопотанням сторони відповідача була витребувана судом. Отже, позивач посилається на доказ, який не може надати до суду, що ставить під сумнів факт отримання відповідачем коштів за цим договором. 

Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості проценти в розмірі 11 652,28 дол. США нараховані за період з 01 червня 2007 року до 30 листопада 2010 року, тоді як з позовом банк звернувся 07 лютого 2011 року, тобто з пропуском загальної позовної давності, встановленої статтею 257 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) в три роки, яка спливла 01 червня 2010 року. 

З метою перевірки перебігу позовної давності представник позивача подав уточнений розрахунок заборгованості позичальника ОСОБА_1 , згідно з яким загальна сума боргу становить 150 397,75 дол. США станом на 22 березня 2023 року. При цьому у позові сформульовано вимогу про стягнення заборгованості у розмірі 47 122,40 дол. США, розрахованої станом на 13 грудня 2010 року. 

В уточненому розрахунку заборгованості зазначено, що у зв`язку з відсутністю із технічних причин доступу до програмного забезпечення Scarb банк немає можливості надати дані за період з 02 листопада 2006 року до 31 грудня 2009 року, при цьому залишок заборгованості визначено у розмірі 30 450,00 дол. США. 

Отже, суд немає достатніх даних для перевірки перебігу позовної давності за кожним платежем. 

Відповідно до поданого розрахунку заборгованості позивач нарахував пеню у розмірі 4 030,48 дол. США за прострочення сплати процентів, що не передбачено законом та Кредитним договором. 

Крім того, як пеня за прострочення сплати процентів, так і пеня за прострочення сплати тіла кредиту нарахована за період з 01 липня 2007 року до 13 грудня 2010 року, тобто з пропуском спеціальної позовної давності в один рік (стаття 258 ЦК України), яка спливла 01 липня 2008 року. 

Таким чином, з огляду на наявні у матеріалах справи докази неможливо документально підтвердити обґрунтований розмір простроченої заборгованості позичальника перед банком з урахуванням заяви відповідача про застосування позовної давності. 

Одеський апеляційний суд постановою від 19 листопада 2024 року апеляційну скаргу АТ «Ощадбанк» в особі філії Одеського обласного управління задовольнив. 

Рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 03 липня 2023 року скасував і ухвалив нове рішення, яким позовні вимоги АТ «Ощадбанк» в особі філії Одеського обласного управління задовольнив. 

Стягнув із ОСОБА_1 на користь АТ «Ощадбанк» в особі філії Одеського обласного управліннязаборгованість за Кредитним договором у розмірі 47 122,40 дол. США (347 769,16 грн). 

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що 04 січня 2011 року АТ «Ощадбанк» надіслало на адресу ОСОБА_1 вимогу від 04 січня 2011 року, на підставі якої банк вимагав від позичальника достроково повернути кредит, нараховані проценти та пеню у загальному розмірі 47 245,04 дол. США, про що свідчить копія поштового конверту із трек-номером 6512500995346 та штампом Укрпошти від 11 січня 2011 року. 

Зазначений поштовий конверт було повернуто на адресу банку 09 лютого 2011 року з відміткою відділення поштового зв`язку «за закінченням терміну зберігання». 

Отже, з наведених обставин можна констатувати, що АТ «Ощадбанк» було дотримано обов`язковий досудовий порядок урегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту. 

Апеляційний суд визнав поважними причинами, що об`єктивно не залежали від позивача, щодо ненадання до суду першої інстанції зазначених доказів та врахував їх під час ухвалення судового рішення. Колегія суддів, зокрема, взяла до уваги обставину, що суд першої інстанції скасував заочне рішення ухвалою від 07 липня 2021 року, тобто під час дії карантину. Окрім того, підготовчий розгляд справи відбувався вже у період початку та активної фази повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України, у зв`язку з чим банк запровадив додаткові заходи щодо збереження банківської таємниці, які безпосередньо вплинули на реалізацію ним процесуальних прав у цьому судовому провадженні. 

Крім того, апеляційний суд зазначив, що доказ у вигляді копії заяви на видачу готівки від 03 листопада 2006 року № 103056, на який банк посилався у позовній заяві і який додавався до суду разом із позовною заявою (пункт 4 додатків до позовної заяви), відсутній у матеріалах справи. 

За правилами Інструкції з діловодства в місцевому загальному суді у редакції, чинній на дату подання позовної заяви (07 лютого 2011 року), працівник апарату суду, на якого покладено обов`язки щодо приймання судових справ і кореспонденції, зокрема, перевіряє відповідність вкладень до опису (наявність додатків до документа), а у разі одержання матеріалів у пошкодженій упаковці, а також якщо під час відкриття конверта (пакета) виявлено відсутність будь-якого документа чи додатка до нього, про це складається акт у двох примірниках, один примірник якого надсилається відправнику, а другий - долучається до одержаних матеріалів і передається разом з ним для розгляду за належністю. 

З урахуванням того, що зазначений доказ був поданий разом із позовною заявою, яка прийнята судом, а матеріали справи не містять жодних актів про відсутність документів, копія заяви на видачу готівки була втрачена під час розгляду справи. За таких обставин вона підлягала залученню до матеріалів справи з поновленням відповідного строку, оскільки позивач обґрунтовано розраховував, що доказ, поданий разом із позовом, має міститися у судовій справі. 

У клопотанні від 27 квітня 2023 року представник позивача просив залучити до матеріалів справи копію заяви на видачу готівки від 03 листопада 2006 року № 103056. Однак суд першої інстанції протокольною ухвалою відмовив у залученні цього доказу з підстав пропуску строку на подання доказів. 

У рішенні суд першої інстанції зазначив, що витребував у представника позивача оригінал заяви на видачу готівки від 03 листопада 2006 року № 103056 на вимогу представника відповідача, який поставив під сумнів підпис ОСОБА_1 , з метою можливого вирішення питання про призначення судової експертизи. 

Разом із цим на стадії розгляду справи по суті під час вирішення клопотання банку про залучення копії заяви на видачу готівки представник позивача зазначив, що до справи долучається саме копія заяви, а оригінал може міститися у матеріалах кредитної справи банку, що перебуває в архіві, та у разі необхідності може бути витребуваний судом за клопотанням відповідача. Натомість представник відповідача наполягав, що таке клопотання про витребування оригіналу повинно бути розглянуте лише у разі залучення копії заяви як доказу. 

Проте суд першої інстанції відмовив у задоволенні клопотання позивача про залучення копії заяви про видачу готівки від 03 листопада 2006 року № 103056 через пропуск строку на подання доказів. 

Отже, питання про витребування оригіналу заяви на видачу готівки або матеріалів кредитної справи залишилося нерозглянутим. Фактично суд не витребував і не дослідив ні оригінал заяви про видачу готівки від 03 листопада 2006 року № 103056, ні кредитну справу, а зазначення у рішенні про це не відповідає дійсності. 

У матеріалах справи містяться виписки з особового рахунку позичальника, які підтверджують отримання ним коштів. Крім того, за умовами Кредитного договору позичальник отримав кредит у розмірі 30 450,00 дол. США для придбання квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . 

03 листопада 2006 року, тобто наступного дня після укладення Кредитного договору, між ОСОБА_3 як продавцем та ОСОБА_1 як покупцем було укладено договір купівлі-продажу зазначеної квартири. 

Цього ж дня, 03 листопада 2006 року, зазначена квартира передана в іпотеку банку на забезпечення виконання умов Кредитного договору. 

Крім того, ОСОБА_1 здійснював оплату на погашення заборгованості у сумі 889,00 дол. США, що у сукупності з іншими доказами свідчить про отримання ним кредитних коштів та визнання умов Кредитного договору. 

Якщо кредитним договором передбачено оплату заборгованості частинами, то позовна давність повинна починати свій перебіг з моменту настання строку погашення кожного окремого платежу. Єдиним винятком є ситуація, коли позовна давність була пропущена після запуску процедури дострокового стягнення всієї заборгованості, тоді загальний графік не застосовується, оскільки у випадку невиконання вимоги кредитора графік погашення втрачає чинність. 

Сума нарахованих процентів, заявлених до стягнення, відповідає сумі процентів, зазначених у вимозі банку від 04 січня 2011 року, а отже, після направлення цієї вимоги графік повернення кредиту фактично втратив чинність. Тому сума нарахованих процентів, заявлена у позові, обчислена з дотриманням позовної давності. 

Крім того, у матеріалах справи міститься заява ОСОБА_1 від 05 квітня 2007 року, в якій, посилаючись на тяжкий фінансовий стан, позичальник визнав наявну заборгованість перед AT «Ощадбанк» за Кредитним договором та зобов`язався її погасити. Також він просив погодити продаж квартири та переоформити кредит. 

Водночас позовна давність переривається діями, які свідчать про визнання боргу. До таких дій, зокрема, належать: письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. 

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що банк довів і обґрунтував свій позов належним чином, тому наявні правові підстави для стягнення з відповідача заборгованості за Кредитним договором, яка утворилася внаслідок невиконання ним взятих на себе зобов`язань. 

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 

У грудні 2024 року ОСОБА_1 через представника Ореза В. П. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Одеського апеляційного суду від 19 листопада 2024 року, а рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 03 липня 2023 року залишити в силі. 

На обґрунтування підстав касаційного оскарження судового рішення, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник зазначив, що суд апеляційної інстанції не врахував правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16, від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 червня 2021 року у справі № 760/32455/19 та у постановах Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 201/11388/17, від 11 серпня 2022 року у справі № 199/8478/21, від 30 листопада 2022 року у справі № 334/3056/15, від 06 березня 2024 року у справі № 295/6062/22, від 24 липня 2024 року у справі № 646/857/18, від 25 липня 2024 року у справі № 640/31489/21, від 15 листопада 2024 року № 933/602/23 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи та встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389, пункти 3, 4 частини третьої статті 411 ЦПК України). 

Касаційну скаргу ОСОБА_1 мотивував тим, що філії та представництва, а також відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами, не наділені цивільною процесуальною дієздатністю та не можуть виступати стороною у цивільному процесі. 

Філія Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк», яка подала позовну заяву та апеляційну скаргу, є відокремленим підрозділом, що не має статусу юридичної особи, а отже, не наділена цивільною процесуальною дієздатністю, у зв`язку з чим не може виступати стороною у цивільному процесі чи представником юридичної особи, що є підставою для закриття провадження у справі. 

Зазначення у довіреності № 19/4-02/191, виданої на ім`я Приходько В. М., про наявність повноважень діяти від імені АТ «Ощадбанк» та в його інтересах не має правового значення в цьому випадку, оскільки апеляційний суд встановив, що апеляційну скаргу подало саме АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк». 

У справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором (доказом на підтвердження виконання умов кредитного договору щодо надання кредитних коштів може бути, зокрема, заява на видачу готівки у розмірі, передбаченому відповідним кредитним договором). 

Однак під час розгляду справи в суді першої інстанції позивач не надав оригіналу заяви на видачу готівки від 03 листопада 2006 року № 103056, на наявність якої він посилався у позовній заяві, тобто єдиний доказ на підтвердження виконання умов Кредитного договору щодо надання кредитних коштів, що є самостійною підставою для відмови в позові, на що апеляційний суд не звернув уваги. 

Суд апеляційної інстанції безпідставно поновив позивачу процесуальний строк для подання копії заяви на видачу готівки від 03 листопада 2006 року № 103056, а також вимоги банку від 04 січня 2011 року разом з поштовим конвертом, оскільки ані карантин, ані введення воєнного стану не перебували в причинно-наслідковому зв`язку з несвоєчасним поданням позивачем до суду цих доказів. 

Водночас, ураховуючи, що оригінал заяви на видачу готівки не подано, а відповідач та суд першої інстанції поставив під сумнів відповідність поданої копії оригіналу, такий документ було виключено зі списку доказів. Це саме стосувалося і копії заяви ОСОБА_1 від 05 квітня 2007 року, якою позичальник нібито визнав заборгованість перед AT «Ощадбанк» за Кредитним договором, оскільки оригінал цього документа також не подано. 

З огляду на викладене апеляційний суд ухвалив оскаржуване судове рішення, встановивши фактичні обставини, які мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. 

Крім того, апеляційний суд необґрунтовано відхилив клопотання відповідача про призначення судово-почеркознавчої експертизи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме - достовірності підпису від імені ОСОБА_1 у заяві про видачу готівки від 03 листопада 2006 року № 103056 як доказу отримання ним грошових коштів. При цьому суд не врахував, що у суді першої інстанції питання про призначення експертизи не було вирішено, оскільки суд відмовив позивачу у поновленні строку на подання копії заяви про видачу готівки, оригіналу якої позивач не надав. 

Аргументи інших учасників справи 

У січні 2025 року AT «Ощадбанк» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просило залишити цю скаргу без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувана постанова апеляційного суду є законною та обґрунтованою, ухваленою відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який перевірив їх та спростував відповідними висновками. 

Рух справи в суді касаційної інстанції 

Верховний Суд ухвалою від 12 грудня 2024 рокувідкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали з Малиновського районного суду міста Одеси. 

06 січня 2025 року матеріали справи № 1519/2-3635/11 надійшли до Верховного Суду. 

Верховний Суд ухвалою від 12 грудня 2025 року призначив справу до судового розгляду. 

Фактичні обставини, з`ясовані судами 

02 листопада 2006 року між ВАТ «Ощадбанк» в особі філії Одеського обласного управління та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 30 450,00 дол. США, що еквівалентно 153 772,50 грн, на придбання квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , під 11,5 % річних із кінцевим терміном повернення до 02 листопада 2026 року (том 1, а. с. 19-24). 

Згідно з пунктом 3.4 Кредитного договору банк має право вимагати від позичальника дострокового повернення суми кредиту в цілому або у визначеній банком частині, сплати процентів за його користування та інших платежів, що належать до сплати за цим договором, у випадку невиконання чи неналежного виконання позичальником будь-яких зобов`язань за цим договором або невиконання чи неналежного виконання позичальником будь-яких зобов`язань за іпотечним договором, серед іншого, у випадку: одноразового прострочення сплати чергового платежу за кредитом та процентів за користування кредитом понад 2 (два) місяці; незгоди позичальника з пропозицією банку про зміну процентної ставки за користування кредитом та/або непідписання ним відповідних додаткових угод згідно з умовами цього договору; використання кредиту не за цільовим призначенням; виникнення обставин, які за обґрунтованим висновком банку призведуть до того, що позичальник не виконає свої зобов`язання за цим договором; втрати предметом іпотеки ліквідності, позбавлення позичальника прав на утримання предмета іпотеки у власність або права власності на предмет іпотеки відповідно до умов іпотечного договору, виникнення обставин, що унеможливлюють звернення стягнення на предмет іпотеки; неподання позичальником, на вимогу банку, даних, що стосуються його фінансового стану; в разі порушення позичальником умов іпотечного договору, в тому числі в разі несплати страхових платежів, порушення умов зберігання предмета іпотеки, що призвело до пошкодження, знищення та втрати його вартості, що обумовлена іпотечним договором. Виконання позичальником вимоги банку щодо дострокового повернення суми кредиту, належних до сплати процентів та інших платежів відповідно до умов цього договору повинно бути проведено позичальником протягом 30 (тридцяти) робочих днів з дати надіслання банком відповідної вимоги. 

У пункті 4.2.2 Кредитного договору передбачено, що банк має право у разі виникнення простроченої заборгованості за кредитом чи процентами більше ніж на 2 (два) місяці, а також в інших випадках, передбачених цим договором, вимагати дострокового повернення кредиту, нарахованих процентів та інших платежів за цим договором, та стягнути заборгованість за цим договором у примусовому порядку, зокрема, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором. 

03 листопада 2006 року з метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за Кредитним договором між ВАТ «Ощадбанк» в особі філії Одеського обласного управління та ОСОБА_1 укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки, предметом якого є однокімнатна квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу квартири від 03 листопада 2006 року (том 1, а. с. 25-30). 

Згідно з вимогою від 01 лютого 2008 року № 24-09/232, адресованою ОСОБА_1 , банк вимагав від позичальника погасити у строк до 29 лютого 2008 року заборгованість за Кредитним договором, яка утворилася станом на 01 лютого 2008 року, у розмірі 14 742,98 грн, а також повідомляв, що у разі невиконання вимоги у визначений строк буде здійснено погашення боргу шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 03 листопада 2006 року, а саме на квартиру АДРЕСА_2 (том 1, а. с. 32). 

У вимозі від 30 липня 2008 року № 24-09/2379, адресованій ОСОБА_1 , банк вимагав від позичальника погасити до 31 серпня 2008 року заборгованість за Кредитним договором, яка утворилася станом на 01 липня 2008 року, у розмірі 8 090,65 грн, а також повідомляв, що у разі непогашення боргу у зазначений строк позичальник буде нести додаткові витрати за вчинення банком виконавчого напису (том 1, а. с. 31). 

У матеріалах справи відсутні докази направлення позичальнику зазначених вимог. 

За наданим банком розрахунком станом на 13 грудня 2010 року у позичальника  ОСОБА_1  утворилася заборгованість за Кредитним договором у розмірі 47 122,40 дол. США, з яких: 5 334,00 дол. США - прострочена заборгованість за тілом кредиту; 24 227,00 дол. США - поточна заборгованість за тілом кредиту; 11 652,28 дол. США - проценти за користування кредитом; 1 878,64 дол. США - пеня за прострочення сплати тіла кредиту; 4 030,48 дол. США - пеня за прострочення сплати процентів (том 1, а. с. 10-18). 

У матеріалах справи також містяться: 
- копія заяви ОСОБА_1 від 05 квітня 2007 року, в якій, посилаючись на тяжкий фінансовий стан, позичальник визнав наявну заборгованість перед AT «Ощадбанк» за Кредитним договором та зобов`язався її погасити. Також він просив погодити продаж квартири та переоформити кредит (том 1, а. с. 163); 
- виписки з особових рахунків позичальника (том 1, а. с. 165-195); 
- копія заяви на видачу позичальнику готівки від 03 листопада 2006 року № 103056 (том 2, а. с. 55). 

Під час апеляційного перегляду справи суд апеляційної інстанції прийняв від банку та дослідив докази, які не були подані до суду першої інстанції, а саме: 
- вимогу від 04 січня 2011 року, надіслану АТ «Ощадбанк» 04 січня 2011 року на адресу ОСОБА_1 , на підставі якої банк вимагав від позичальника достроково повернути кредит, нараховані проценти та пеню у загальному розмірі 47 245,04 дол. США (том 2, а. с. 165); 
- поштовий конверт із трек-номером 6512500995346 та штампом Укрпошти від 11 січня 2011 року, який було повернуто на адресу банку 09 лютого 2011 року з відміткою відділення поштового зв`язку «за закінченням терміну зберігання» (том 2, а. с. 166, 167). 

Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду 

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. 

Відповідно до пунктів 1, 4 абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. 

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). 

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. 

У частині першій статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. 

Згідно зістаттею 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. 

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. 

Згідно з частиною першою статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. 

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). 

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). 

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). 

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. 

За змістом частини першої статті 546 ЦК України пеня є видом забезпечення виконання зобов`язання. 

Відповідно до частини третьої статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. 

За змістом частини першої статті 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. 

Отже, враховуючи те, що порушення боржником зобов`язання є умовою нарахування неустойки, яка є заходом відповідальності за порушення зобов`язання, порушення позичальником умов кредитного договору щодо своєчасної сплати суми кредиту та процентів за користування кредитними коштами тягне за собою обов`язок позичальника сплатити кредитору пеню. 

Згідно з частиною другою статті 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. 

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) зробила висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. 

У частині першій статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 

Відповідно до частини першої, пункту 8 та абзацу дванадцятого частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. 

За змістом положень указаних норм права суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. 

Установивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог. 

З урахуванням викладеного для вирішення спору, який виник на підставі звернення до суду позивача, який вважає порушеними, невизнаними або оспореними свої, зокрема майнові права, суду необхідно встановити наявність у позивача такого права, факт його порушення і у зв`язку із зазначеним з`ясувати, чи правильний спосіб захисту свого права обрано позивачем при зверненні до суду. 

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 ЦК України). 

У частині другій статті 627 ЦК України закріплено, що у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. 

Визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів (правовий висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-223цс16). 

Відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності регулює Закон № 1023-XII, який також встановлює права споживачів, визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. 

Споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII). 

Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункт 23 частини першої зазначеної статті, який був чинний до 10 червня 2017 року). 

У чинній до 10 червня 2017 року редакції частини десятої статті 11 Закону № 1023-XII було закріплено, якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність. 

10 червня 2017 року набрав чинності Закон України від 15 листопада 2016 року № 1734-VIII «Про споживче кредитування» (далі - Закон № 1734-VIII), який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон № 1023-XII застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону № 1734-VIII (стаття 11 Закону № 1023-XII у редакції, чинній з 10 червня 2017 року). 

Отже, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону № 1023-XII. З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон № 1734-VIII, а у частині, що йому не суперечить, - також Закон № 1023-XII. 

Якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: 1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше - на три календарні місяці; або 2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або 3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту; або 4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту. Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність (частина десята статті 11 Закону № 1023-XII зі змінами, передбаченими Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року). 

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19), на яку посилався заявник у касаційній скарзі, виснувала, що звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений указаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 Закону № 1023-XII (у редакції, чинній до 10 червня 2017 року), не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а в суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову в частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором. 

У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду конкретизувала свій правовий висновок, висловлений у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13 (провадження № 14-600цс18), вказавши, що суд, установивши, що кредитування відбулося з метою задоволення споживчих потреб позичальника, зобов`язаний застосувати до встановлених правовідносин приписи, які регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема, частини десятої статті 11 Закону № 1023-XII (у редакції, чинній до 10 червня 2017 року), в якій був установлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту. 

У справі № 638/13683/15-ц Велика Палата Верховного Суду виснувала, що порушення позивачем визначеного кредитними договорами порядку направлення юридично значущих повідомлень, факт отримання яких адресатами суди не встановили, не може мати наслідком покладення на відповідачів тягаря дострокового погашення заборгованості за кредитними договорами. 

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). 

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. 

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, встановивши, що 04 січня 2011 року АТ «Ощадбанк» надіслало на адресу позичальника ОСОБА_1 вимогу про повернення суми кредиту в повному обсязі, а також нарахованих процентів і неустойки, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про дотримання позивачем порядку врегулювання питання дострокового повернення кредиту, визначеного частиною десятою статті 11 Закону № 1023-XII (у редакції, чинній до 10 червня 2017 року) та пунктом 3.4 Кредитного договору. 

З огляду на те, що право вимагати дострокового повернення кредиту настало на тридцять перший робочий день з дати направлення банком відповідної вимоги, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що вимоги позивача доведені та обґрунтовані належним чином, а отже, наявні правові підстави для стягнення з відповідача усієї кредитної заборгованості, яка утворилася внаслідок неналежного виконання ним взятих на себе зобов`язань. 

Водночас відповідач не надав власного розрахунку заборгованості із належним обґрунтуванням його правильності та повноти з метою спростування розрахунку, поданого банком, а касаційна скарга не містить доводів щодо неправильного застосування апеляційним судом норм матеріального права в частині застосування позовної давності. 

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права. 

Аргументи касаційної скарги про те, що філія Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк», яка подала позовну заяву та апеляційну скаргу, є відокремленим підрозділом, що не має статусу юридичної особи, а отже, не наділена цивільною процесуальною дієздатністю, у зв`язку з чим не може виступати стороною у цивільному процесі чи представником юридичної особи, не заслуговують на увагу з таких підстав. 

Як свідчать матеріали справи, позов подано не філією як самостійним суб`єктом, а АТ «Ощадбанк» як юридичною особою в особі філії Одеського обласного управління, що відповідає вимогам цивільного процесуального законодавства. Зазначення у позовній заяві філії як структурного підрозділу юридичної особи не змінює правового статусу позивача та не свідчить про подання позову неналежним суб`єктом. 

Згідно з довіреністю від 30 червня 2010 року саме АТ «Ощадбанк» уповноважило свого представника здійснювати представництво інтересів банку у всіх судових інстанціях, у тому числі в судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій, із наданням процесуальних прав, передбачених законом для сторін та інших учасників справи. 

Отже, у цьому випадку філія діяла як структурний підрозділ юридичної особи, через який АТ «Ощадбанк» реалізувало свої процесуальні права та обов`язки, а не як самостійна сторона у справі. За таких обставин немає підстав вважати, що позовну заяву або апеляційну скаргу подала особа, яка не наділена цивільною процесуальною дієздатністю. 

З огляду на викладене доводи касаційної скарги про необхідність закриття провадження у справі з підстав подання позову неналежним суб`єктом є безпідставними та ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм процесуального права. 

Аргументи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції безпідставно поновив позивачу процесуальний строк для подання вимоги банку від 04 січня 2011 року разом з поштовим конвертом, оскільки ані карантин, ані введення воєнного стану не перебували у причинно-наслідковому зв`язку з несвоєчасним поданням позивачем до суду цих доказів, не заслуговують на увагу з огляду на таке. 

Відповідно до частин першої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. 

Як установив апеляційний суд, неможливість своєчасного подання копії вимоги банку від 04 січня 2011 року та відповідного поштового конверта була зумовлена сукупністю об`єктивних обставин, зокрема: 
- скасуванням заочного рішення суду першої інстанції ухвалою від 07 липня 2021 року під час дії карантинних обмежень; 
- здійсненням підготовчого розгляду справи у період початку та активної фази повномасштабної збройної агресії російської федерації проти України;
- запровадженням банком спеціальних заходів щодо збереження банківської таємниці, що вплинуло на доступ до матеріалів кредитних справ, які зберігалися за межами регіону розгляду справи. 

Посилання касаційної скарги на відсутність причинно-наслідкового зв`язку між карантином, введенням воєнного стану та пропуском строку є безпідставними, оскільки апеляційний суд навів належні мотиви та дійшов висновку про наявність саме об`єктивних та непереборних перешкод для своєчасного подання доказів. 

Крім того, законодавець прямо передбачив можливість поновлення процесуальних строків у зв`язку з карантинними обмеженнями (пункт 3 розділу XII «Прикінцеві положення» ЦПК України в редакції Закону № 731-IX), а також у зв`язку із запровадженням воєнного стану в Україні.

Апеляційний суд правильно врахував, що введення воєнного стану є поважною причиною пропуску процесуальних строків за умови встановлення прямого причинного зв`язку між такими обставинами та неможливістю реалізації процесуальних прав, що у цій справі було належним чином доведено та мотивовано. 

За таких обставин висновок апеляційного суду про поновлення позивачу процесуального строку та прийняття додаткових доказів відповідає вимогам процесуального закону, а доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки встановлених цим судом обставин та незгоди з їх правовою оцінкою, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції. 

Посилання заявника на те, що апеляційний суд безпідставно поновив позивачу процесуальний строк для подання копії заяви на видачу готівки від 03 листопада 2006 року № 103056, також не заслуговують на увагу. 

Апеляційний суд обґрунтовано керувався тим, що вказаний доказ подавався разом із позовною заявою, яка була прийнята судом першої інстанції, а матеріали справи не містять будь-яких актів працівників апарату суду про відсутність додатків. За таких умов позивач мав об`єктивні підстави вважати, що доказ знаходиться в матеріалах судової справи, а його відсутність є наслідком втрати під час судового провадження, що не залежало від волі позивача.

Відмова суду першої інстанції у залученні копії заяви була зумовлена виключно формальним пропуском строку подання доказу та не спростовує встановленого апеляційним судом факту об`єктивної неможливості подання цього доказу раніше. При цьому питання про витребування оригіналу заяви або матеріалів кредитної справи суд першої інстанції фактично не вирішував. 

Отже, апеляційний суд правомірно визнав причини пропуску строку поважними та поновив процесуальний строк відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства. 

Доводи касаційної скарги про те, що заява на видачу готівки є єдиним доказом на підтвердження виконання умов Кредитного договору щодо надання кредитних коштів, а тому апеляційний суд необґрунтовано відхилив клопотання відповідача про призначення судово-почеркознавчої експертизи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме - достовірності підпису від імені ОСОБА_1 у заяві про видачу готівки від 03 листопада 2006 року № 103056, не заслуговують на увагу з огляду на таке. 

Як установив суд апеляційної інстанції, факт отримання позичальником кредитних коштів підтверджується сукупністю належних і допустимих доказів, зокрема виписками з рахунків, які свідчать про рух грошових коштів, цільовим використанням кредиту для придбання квартири АДРЕСА_2 відповідно до умов договору, укладенням договору купівлі-продажу зазначеної квартири наступного дня після укладення Кредитного договору, переданням цього майна в іпотеку банку, а також здійсненням позичальником часткового погашення заборгованості за кредитом. 

За таких обставин заява на видачу готівки не є єдиним і визначальним доказом отримання кредитних коштів, а лише одним із можливих доказів, який підлягає оцінці у сукупності з іншими доказами у справі. Висновок експерта не може замінювати інші засоби доказування та не є обов`язковим у разі, якщо фактичні обставини можуть бути встановлені на підставі наявних у справі доказів. 

З огляду на викладене апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для призначення почеркознавчої експертизи, а наведені в касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з оцінкою доказів та встановленими судом фактичними обставинами справи, що не є підставою для скасування судового рішення у касаційному порядку. 

Апеляційний суд, встановивши факт існування між сторонами кредитних зобов`язань та неналежне виконання позичальником умов Кредитного договору, що призвело до виникнення заборгованості, дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача кредитної заборгованості згідно з вимогами статті 526 ЦК України, якою передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. 

Доводи заявника значною мірою зводяться до встановлення протилежних зазначеному обставин, тоді як встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16). 

Водночас доводи касаційної скарги про застосування апеляційним судом норм права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16, від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 червня 2021 року у справі № 760/32455/19 та у постановах Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 201/11388/17, від 11 серпня 2022 року у справі № 199/8478/21, від 30 листопада 2022 року у справі № 334/3056/15, від 06 березня 2024 року у справі № 295/6062/22, від 24 липня 2024 року у справі № 646/857/18, від 25 липня 2024 року у справі № 640/31489/21, від 15 листопада 2024 року № 933/602/23, не можуть бути прийняті судом касаційної інстанції, оскільки оскаржуване судове рішення апеляційного суду не суперечить висновкам, які викладені у наведених заявником постановах. 

Саме собою посилання на нібито неоднакове застосування положень ЦК України та ЦПК України у різних справах, навіть за наявності подібних правовідносин, але за відмінних встановлених судами фактичних обставин, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм матеріального або процесуального права. 

Таким чином, проаналізувавши зміст оскаржуваного судового рішення з точки зору застосування норм права, які стали підставою для вирішення справи по суті, колегія суддів дійшла висновку, що суд апеляційної інстанції ухвалив судове рішення відповідно до встановлених ним обставин на підставі поданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Висновки суду у цій справі не суперечать правовим висновкам, викладеним у постановах суду касаційної інстанції, на які послалася заявник у касаційній скарзі. 

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду апеляційної інстанції, Верховний Суд керується тим, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують висновків апеляційного суду, а за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. 

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги 

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування. 

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України. 

Щодо судових витрат 

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника. 

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 

ПОСТАНОВИВ: 

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Орез Валентин Павлович, залишити без задоволення. 

Постанову Одеського апеляційного суду від 19 листопада 2024 рокузалишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Суддя-доповідач  	Є. В. Петров  	
Судді	А. І. Грушицький  	
	А. А. Калараш  	
	С. О. Карпенко  	
	І. В. Литвиненко