ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 лютого 2026 року
м. Київ
справа № 152/1733/24
провадження № 51-3513км25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду 
у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 , 
прокурора ОСОБА_5 ,
у режимі відеоконференції:
захисника ОСОБА_6 , 
засудженого ОСОБА_7 ,
розглянув у закритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на вирок Шаргородського районного суду Вінницької області від 29 квітня 2025 року й ухвалу Вінницького апеляційного суду від 02 липня 2025 року щодо 
ОСОБА_7 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
засудженого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 162, ч. 4 ст. 189, ч. 1 ст. 127, ч. 3 ст. 152, ч. 1 ст. 125 Кримінального кодексу України (надалі - КК), 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Шаргородського районного суду Вінницької області від 29 квітня 2025 року ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено за ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 127, ч. 3 ст. 152, ч. 1 ст. 162, ч. 4 ст. 189 КК та призначено йому покарання: за ч. 1 ст. 125 цього Кодексу у виді громадських робіт на строк двісті годин і переведено це покарання у більш суворий вид на підставі ст. 72 вказаного Кодексу - позбавлення волі на строк 25 днів; за ч. 1 ст. 127 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки; за ч. 3 ст. 152 КК у виді позбавлення волі на строк 9 років; за ч. 1 ст. 162 КК у виді обмеження волі на строк 3 роки і переведено в більш суворий вид покарання на підставі ст. 72 цього Кодексу - позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців; за ч. 4 ст. 189 КК - у виді позбавлення волі на строк 10 років з конфіскацією майна.
На підставі ч. 1 ст. 70 зазначеного Кодексу за сукупністю вчинених кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років з конфіскацією всього майна, що є його власністю.
Цивільний позов ОСОБА_8 до ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 моральну шкоду в сумі 500 000 грн.
Згідно із цим же вироком ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 152 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 2 місяці. Судові рішення щодо ОСОБА_9 у касаційному порядку не оскаржені.
Вирішено питання про речові докази, процесуальні витрати і заходи забезпечення кримінального провадження. 
Згідно з обставинами, детально наведеними у вироку, 04 жовтня 2024 року близько 22:00 ОСОБА_7 і ОСОБА_9 прийшли до домоволодіння ОСОБА_10 , що на АДРЕСА_2 , з метою вимагання ОСОБА_7 виконання надуманих боргових зобов`язань за пошкоджений ОСОБА_11 бампер автомобіля 
Підійшовши до вказаного домоволодіння, ОСОБА_9 залишився на його території, а ОСОБА_7 умисно, незаконно, всупереч волі власника, маючи прямий умисел на порушення права на недоторканність житла, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, достовірно знаючи, що власниця будинку не давала йому дозволу заходити в житловий будинок, відчинив вхідні двері та таємно проник всередину, там в одній із кімнат на ліжку виявив сестру ОСОБА_11 - ОСОБА_8 , розбудив її та наказав вийти на сходи, розташовані поблизу вхідних дверей будинку.
Перебуваючи на сходах, продовжуючи свій умисел, спрямований на вимагання передачі чужого майна, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, діючи в умовах воєнного стану, ОСОБА_7 розпочав вимагати в потерпілої ОСОБА_8 повернення видуманого боргу її брата ОСОБА_11 , за нібито пошкоджений бампер автомобіля, а саме в рішучій формі неодноразово пред`явив вимогу передати йому грошові кошти в сумі 1200 грн. Водночас попередив, що у разі невиконання вимог буде застосовувати фізичне насильство стосовно неї.
Продовжуючи свої протиправні дії, ОСОБА_7 , з метою приниження людської гідності ОСОБА_8 , заподіяння сильного фізичного болю та моральних страждань і надалі задоволення своїх статевих потреб, завдав удару правою долонею в ліву ділянку обличчя ОСОБА_8 , у результаті чого вона впала зі сходів на металеву тачку, а ОСОБА_7 заподіяв п`ять ударів ногами по її ногах, три удари правою долонею в ділянку обличчя, взяв потерпілу за горло та розпочав душити, погрожуючи вчиненням щодо неї насильницьких дій сексуального характеру.
Потім ОСОБА_7 схопив ОСОБА_8 за волосся і силоміць затягнув до підвального приміщення вказаного вище домоволодіння, де погрожував, словесно ображав нецензурною лайкою, принижуючи її, тягнув за волосся, у результаті чого потерпіла отримала легкі тілесні ушкодження.
Крім того, 04 жовтня 2024 року близько 22:00 ОСОБА_7 у підвальному приміщенні за місцем проживання ОСОБА_8 , попередньо застосувавши фізичне та моральне насильство, примушував її розрахуватися за видуманий борг брата, шляхом задоволення його сексуальних потреб, а саме вчинив насильницькі дії сексуального характеру, пов`язані з оральним проникненням у тіло ОСОБА_8 з використанням власного статевого органу.
Далі він покликав ОСОБА_12 , який разом із ним перебував на території указаного домоволодіння, після чого той, задовольняючи свої статеві потреби, у присутності ОСОБА_7 вчинив насильницькі дії сексуального характеру, що полягали в оральному проникненні в тіло ОСОБА_8 з використанням власного статевого органу.
Понад те, 04 жовтня 2024 року близько 23:00 ОСОБА_7 , перебуваючи в домоволодінні ОСОБА_10 , завдав останній двох ударів правою долонею в ліву ділянку обличчя, у результаті чого вона отримала легкі тілесні ушкодження у вигляді синця за лівою вушною раковиною та впала на підлогу.
Вінницький апеляційний суд ухвалою від 02 липня 2025 року залишив без змін вирок місцевого суду.
Вимоги та узагальнені доводи, викладені в касаційній скарзі 
Засуджений, покликаючись у касаційній скарзі на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати рішення місцевого й апеляційного судів.
Обґрунтовуючи доводи, викладені в касаційній скарзі, засуджений фактично не погоджується з висновками щодо доведеності його винуватості за всіма інкримінованими йому кримінальними правопорушеннями, крім передбаченого ст. 125 КК.
На його думку, місцевий суд допустив неповноту, однобічність та поверховість дослідження фактичних обставин, не встановив усіх даних про його особу, того, що він є військовослужбовцем, судовий розгляд відбувався упереджено з обвинувальним ухилом, а його винуватість не доведено «поза розумним сумнівом», що суперечить усталеній практиці Європейського суду з прав людини (надалі - ЄСПЛ).
Уважає, що працівники правоохоронних органів сфальсифікували докази з метою притягнення його до кримінальної відповідальності, натомість суди належним чином це не перевірили.
Звертає увагу на те, що вона під час телефонного звернення до поліції, крім того, що її побили, більше ні про що не зазначала.
Стверджує, що потерпіла змовилася з працівниками правоохоронних органів, внаслідок чого дані протоколу пред`явлення особи для впізнання слід визнати недопустимим доказом, оскільки перед слідчою дією потерпіла вказувала на ознаки зовнішності ОСОБА_7 .
Між тим ставить під сумнів стан вагітності потерпілої, адже вона народила через 11 місяців після події інкримінованого йому злочину.
Розмір моральної шкоди, на його думку, завищено з метою наживи.
Вказує, що в ході досудового розслідування не проведено низки слідчих дій, зокрема слідчого експерименту, не взято роздруківки телефонних дзвінків, яка б підтвердила його розмову з дружиною в час, коли, за версією досудового розслідування, він ґвалтував потерпілу.
Водночас переконаний, що недопалки, виявлені під час огляду місця події (підвал домоволодіння, де начебто відбувалася подія злочину), вилучені незаконно.
Також зазначає, що захисник неналежним чином здійснював його захист, і наводить відповідні аргументи.
Засуджений уважає, що апеляційний суд не зважив на порушення, допущені місцевим судом, і безпідставно залишив без змін вирок цього суду.

Позиції учасників судового провадження
До початку касаційного розгляду прокурор, який брав участь у розгляді кримінального провадження в судах першої та апеляційної інстанцій, подав письмові заперечення, у яких наводить спростування доводів, викладених у касаційній скарзі засудженого. 
У судовому засіданні засуджений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_6 підтримали касаційну скаргу і просили її задовольнити з викладених у ній підстав; прокурор ОСОБА_5 заперечив щодо задоволення скарги і просив судові рішення залишити без змін.
Мотиви Суду
Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Як убачається з матеріалів провадження, касаційна скарга подана лише засудженим ОСОБА_7 , судові рішення щодо засудженого ОСОБА_9 в касаційному порядку не оскаржуються, а тому Суд перевіряє доводи лише в тій частині, що стосуються засудженого ОСОБА_7 .
За приписами ст. 433 Кримінального процесуального кодексу (надалі - КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Він є судом права, а не факту і під часперевірки доводів, наведених у касаційній скарзі, виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.
Судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення (ст. 370 КПК).
Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції згідно зі ст. 438 КПК є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. Вирішуючи питання про наявність зазначених підстав, суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. Можливості скасування судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій через неповноту судового розгляду (ст. 410 КПК) та невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК) чинним кримінальним процесуальним законом не передбачено.
Оспорювання засудженим ОСОБА_7 установлених за результатами судового розгляду фактів із викладенням власної версії події, що зводиться до тверджень про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неповноту судового розгляду, перебуває поза межами компетенції касаційного суду.
З огляду на це доводи, які стосуються неповноти судового розгляду і невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, Суд не перевіряє.
Водночас суд апеляційної інстанції в межах наданих йому повноважень здійснив ретельний аналіз цих доводів і спростував їх.
Так, даючи оцінку дослідженим у судовому засіданні доказам, а саме показанням потерпілих, свідка та письмовим доказам у справі, які місцевий суд визнав належними й допустимими, такими, що в сукупності підтверджують визначені ст. 91 КПК обставини, які підлягають доказуванню, і не містять суперечностей, доповнюють один одного, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень.
Суд апеляційної інстанції погодився з оцінкою доказів, яку дав місцевий суд, і дійшов переконання, що вказаний вище висновок є обґрунтованим.
Зокрема, у ході апеляційного розгляду він проаналізував доводи сторони захисту щодо неправильного встановлення фактичних обставин через те, що суд не повною мірою зважив на докази й обставини справи, дав їм правову оцінку й навів вичерпні мотиви прийнятого рішення.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 та дійшов висновку, що аналіз сукупності досліджених доказів не суперечить критерію доведення вини особи «поза розумним сумнівом», який передбачає доведення стороною обвинувачення перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів того, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні злочину, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення. 
Із цих підстав він відхилив доводи апеляційної скарги адвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 про невідповідність указаних у вироку висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, визнавши їх безпідставними, оскільки докази, надані стороною обвинувачення, як кожен окремо, так і в сукупності, підтверджують винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень за обставин, встановлених судом.
Апеляційний суд визнав безпідставними і його доводи про те, що підзахисний не скоював дій сексуального характеру щодо потерпілої ОСОБА_8 , наголосивши, що показання обвинуваченого в цій частині спростовуються дослідженими судом доказами в їх сукупності, зокрема показаннями потерпілої ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_9 .
Так суд апеляційної інстанції зважив на показання потерпілої ОСОБА_8 , які підтверджують винуватість ОСОБА_7 , а також те, що потерпіла послідовно давала пояснення, впізнала обвинуваченого ОСОБА_7 як того, хто вчинив з нею дії сексуального характеру, і підтвердила свої показання в ході слідчого експерименту 19 листопада 2024 року.
До того ж, апеляційний суд взяв до уваги свідчення допитаного в судовому засіданні обвинуваченого ОСОБА_9 , що ОСОБА_7 здійснював дії сексуального характеру, пов`язані з оральним проникненням у тіло потерпілої ОСОБА_8 , без її згоди.
Зазначені показання ОСОБА_8 та ОСОБА_9 суд першої інстанції, на думку апеляційного суду, обґрунтовано визнав достовірними, оскільки відсутні підстави ставити під сумнів їх правдивість і послідовність.
Колегія суддів апеляційного суду дійшла думки, що досліджені місцевим судом докази логічні, послідовні, не містять суперечностей, переконливі як кожен окремо, так і в сукупності у взаємозв`язку.
Водночас жоден із них не спростований, містить інформацію щодо предмета доказування, а тому суд апеляційної інстанції вважав правильним висновок місцевого суду дійшов правильного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 , у тому числі за ч. 3 ст. 152 КК, «поза розумним сумнівом».
Твердження сторони захисту про недоведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 152 КК, із покликанням на висновки експерта № 30, 31 за результатами судово-медичної експертизи апеляційний суд відхилив, оскільки згідно з указаними висновками не виключається можливість здійснення статевого акту між потерпілою та обвинуваченим ОСОБА_7 .
Також суд апеляційної інстанції визнав безпідставними доводи щодо невинуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 189 КК, адже заяви про те, що останній хотів лише повернути борг, спростовуються дослідженими судом доказами в їх сукупності, зокрема показаннями потерпілої ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_9 та свідків.
Більше того, апеляційний суд звернув увагу, що під час допиту в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 фактично визнав, що прийшов до домоволодіння потерпілих з метою повернення йому боргу за пошкоджений ОСОБА_11 бампер автомобіля та примусово вимагав кошти від потерпілої ОСОБА_8 .
Водночас належних доказів пошкодження транспортного засобу ОСОБА_7 та боргових зобов`язань між ним та ОСОБА_11 матеріали справи не містять. Сторона захисту не надала їх і суду апеляційної інстанції.
Колегія суддів уважає, що суди здійснили належну оцінку обставин кримінального правопорушення, враховуючи таке.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у цьому.
Для дотримання згаданого стандарту законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, установленими на підставі допустимих доказів, і єдиною версією, якою розумна й безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винуватою за пред`явленим обвинуваченням.
Суди попередніх інстанцій врахували цей стандарт і навели мотиви прийнятого рішення зі спростуванням версії сторони захисту. 
Згідно з фактичними обставинами кримінального провадження, встановленими місцевим судом, ОСОБА_7 разом із ОСОБА_9 у вказаний в обвинуваченні час зайшли до домоволодіння ОСОБА_10 з метою стягнення боргу, завданого ОСОБА_11 першому.
Суди звернули увагу, що безпосередньо під час допиту в суді першої інстанції ОСОБА_7 не оспорював того, що прийшов до домоволодіння де мешкає ОСОБА_11 , бо останній мав йому компенсувати збитки за пошкоджений бампер, а також того, що агресивно поводився, завдавав ударів потерпілій та перебував у стані алкогольного сп`яніння.
Водночас будь-яких даних про те, що ОСОБА_11 дійсно був винен йому грошові кошти, суди не встановили.
Отже, з огляду на фактичні обставини, достовірно з`ясовані судами, ОСОБА_7 незаконно проник до помешкання ОСОБА_13 (ч. 1 ст. 162 КК) і завдав їй ударів, що спричинили легкі тілесні ушкодження (ч. 1 ст. 125 КК), чого по суті не оспорює, враховуючи його показання.
Між тим, узявши до уваги характер і спосіб спричинення потерпілій ОСОБА_8 тілесних ушкоджень, суд дійшов висновку про кваліфікацію дій ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 127 КК, а саме катування, тобто будь-яке умисне діяння, спрямоване на заподіяння особі сильного фізичного болю та морального страждання, вчинене з метою примусити її вчинити дії, що суперечать її волі.
Колегія суддів зважає на те, що з об`єктивної сторони кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 127 КК, характеризується діянням - нанесенням побоїв, мученням або іншими насильницькими діями; наслідками, що виявляються в заподіянні сильного душевного болю, фізичного чи морального страждання, причинним зв`язком між вказаними діями та наслідками.
До інших насильницьких дій може бути віднесено, зокрема, умисне легке тілесне ушкодження.
Із суб`єктивної сторони катування характеризується прямим умислом і спеціальною метою, зокрема примусити потерпілого чи іншу особу вчинити дії, які суперечать їх волі, у тому числі отримати від нього або іншої особи відомості чи визнання, або покарати його чи іншу особу за дії, скоєні ним чи іншою особою.
Згідно з обвинуваченням, визнаним судом доведеним, ОСОБА_7 завдавав ОСОБА_8 тілесних ушкоджень, оскільки вона не хотіла віддавати борг брата.
Разом із тим, беручи до уваги спосіб спричинення тілесних ушкоджень, кількість ударів і фактичні обставини кримінального правопорушення, колегія суддів уважає кваліфікацію дій за ч. 1 ст. 127 КК правильною, а висновки судів про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні цього кримінального правопорушення вмотивованими.
Крім того, колегія суддів погоджується з мотивами щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 і кваліфікації його дій за ч. 4 ст. 189 КК з огляду на таке.
З об`єктивної сторони, кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 189 КК, зокрема, виявляється у вимозі передачі чужого майна чи права на майно або вчинення будь-яких дій майнового характеру з погрозою насильства над потерпілим чи його близькими родичами.
Згідно із Законом від 03 березня 2022 року № 2117-IX стаття 189 КК зазнала змін, і її доповнено ч. 4, зокрема кваліфікуючою ознакою «в умовах воєнного стану».
Із суб`єктивної сторони вимагання характеризується прямим умислом і корисливим мотивом. Водночас винний має на меті незаконно одержати чуже майно, право на нього чи домогтися вчинення потерпілим дій майнового характеру.
Як убачається з фактичних обставин, ОСОБА_7 хотів заволодіти грошовими коштами саме потерпілої, тобто чужими для нього, оскільки суди не встановили і сторона захисту не надала жодних підтверджень наявності боргу перед ОСОБА_7 який би підлягав поверненню, а тому колегія суддів погоджується з висновками щодо кваліфікації дій і доведеності винуватості ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 189 КК.
Стосовно вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 152 КК, колегія судів виходить із такого.
Як убачається зі змісту показань потерпілої ОСОБА_8 , наданих під час судового розгляду, вона підтвердила, що ОСОБА_7 у підвальному приміщенні смикнув її на підлогу, в результаті чого вона впала на коліна, а він спустив штани та білизну та всупереч її волі вчинив насильницькі дії сексуального характеру, пов`язані з оральним проникненням в її тіло (ротову порожнину), з використанням власного статевого органу. 
Понад те, потерпіла акцентувала на тому, що повідомила ОСОБА_7 про перебування на четвертому місяці вагітності, однак останній не припинив насильницьких дій сексуального характеру щодо неї.
Крім того, засуджений ОСОБА_9 підтвердив, що бачив, як ОСОБА_7 вчиняє стосовно потерпілої ці насильницькі дії, зокрема, як видно з його показань, він пояснив, що його покликав ОСОБА_7 в комору, де потерпіла стояла на колінах, а ОСОБА_7 стояв зі спущеними штанами та орально ґвалтував її.
На переконання Верховного Суду, з огляду на специфіку злочинів щодо статевої недоторканості, показання потерпілих мають особливе значення в доказуванні.
Колегія суддів також зважає на те, що будь-які об`єктивні дані, які би вказували на те, що у потерпілої є підстави оговорювати засудженого матеріали кримінального провадження не містять і стороною захисту не надані.
Отже, суди врахували послідовність та узгодженість показань як потерпілої ОСОБА_8 , так і обвинуваченого ОСОБА_9 , а також висновки судово-медичних експертиз № 31, 32, які не виключають можливості вчинення ОСОБА_7 статевого акту з потерпілою (орально), належним чином мотивували доведеність винуватості і кваліфікацію дій засудженого ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 152 КК, зокрема за кваліфікуючими ознаками: зґвалтування щодо жінки, яка завідомо для винного перебувала у стані вагітності, вчинене групою осіб.
Водночас беручи до уваги визнання своєї винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 152 КК, ОСОБА_9 , який зазначив, що разом із ОСОБА_7 брав участь у зґвалтуванні ОСОБА_8 , кваліфікуюча ознака «вчинене групою осіб» знайшла своє підтвердження.
Що стосується наявності такої кваліфікуючої ознаки, як вчинення зґвалтування щодо жінки, яка завідомо для винного перебувала у стані вагітності, то ця ознака наявна за умови, що винний завідомо знав про стан потерпілої.
Суди встановили, що ОСОБА_8 повідомила засудженого ОСОБА_7 про свою вагітність і він, вчиняючи насильницькі дії сексуального характеру щодо неї, усвідомлював її стан, а тому в цьому випадку не має значення, на якій стадії вагітності вона перебувала на час вчинення кримінального правопорушення. 
З огляду на наведене вище колегія суддів дійшла переконання про обґрунтованість висновків судів щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 і кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 127, ч. 3 ст. 152, ч. 1 ст. 162, ч. 4 ст. 189 КК, адже ці висновки достатньою мірою мотивовані.
Підстави уважати, що судовий розгляд проведений упереджено за доводами, викладеними в касаційній скарзі засудженого, відсутні.
Більше того, засудженому і захиснику було вручено пам`ятки про права та обов`язки і роз`яснено право відводу, проте сторона захисту цим правом не скористалася.
Доводи про недопустимість як доказу даних протоколу впізнання з потерпілою надумані.
Так, згідно з ч. 1 ст. 228 КПК перед тим, як пред`явити особу для впізнання, слідчий, прокурор попередньо з`ясовує, чи може особа, яка впізнає, впізнати цю особу, опитує її про зовнішній вигляд і прикмети цієї особи, а також про обставини, за яких вона бачила цю особу, про що складає протокол. Якщо особа заявляє, що вона не може назвати прикмети, за якими впізнає особу, проте може впізнати її за сукупністю ознак, у протоколі зазначається, за сукупністю яких саме ознак вона може впізнати особу. Забороняється попередньо показувати особі, яка впізнає, особу, яка повинна бути пред`явлена для впізнання, та надавати інші відомості про прикмети цієї особи.
У зв`язку з наведеним факт повідомлення потерпілою слідчому ознак зовнішності ОСОБА_7 не суперечить приписам кримінального процесуального закону.
Твердження про фальсифікацію і спотворення доказів працівниками правоохоронних органів не мають об`єктивного підґрунтя, оскільки засуджений не вказує, які саме докази сфальсифіковано, з якою метою той чи інший доказ спотворений тощо.
Крім того, жодних заяв або клопотань про незаконність дій працівників правоохоронних органів матеріали кримінального провадження не містять.
Покликання засудженого на завищення суми цивільного позову і змову потерпілої з працівниками правоохоронних органів є особистою думкою засудженого, а розмір відшкодування моральної шкоди належним чином мотивований судами попередніх інстанцій, виходячи із засад розумності, справедливості та співмірності, з яким погоджується і колегія суддів.
Аргументи щодо непроведення низки слідчих дій під час досудового розслідування колегія суддів уважає безпідставними.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, у ході слідчого експерименту, проведеного з потерпілою, остання відтворила всі обставини події, які узгоджуються з показаннями наданими нею безпосередньо під час судового розгляду.
Зауваження засудженого стосовно того, що не отримано роздруківки телефонних дзвінків, яка б підтвердила його розмову з дружиною, не впливають на доведеність його винуватості та кваліфікацію дій, оскільки засуджений ОСОБА_9 засвідчив, що ОСОБА_7 під час вчинення злочинів розмовляв, як він зрозумів, з дружиною. Зокрема, ОСОБА_7 відповідав на дзвінки, коли ґвалтував потерпілу ОСОБА_8 , закриваючи їй рот, а ОСОБА_9 просив кашляти, щоб дружина ОСОБА_7 не почула потерпілу.
Думка засудженого про те, що недопалки в ході огляду місця події вилучено незаконно, спростовується даними протоколу огляду, складеного за наслідками слідчої дії, зауважень і заперечень до протоколу ніхто не висловлював.
Крім цього, перебування ОСОБА_7 на місці злочину підтверджена судами за допомогою сукупності доказів, які визнані судами попередніх інстанцій допустимими, достатніми і достовірними.
Під час перевірки доводів щодо неефективного здійснення захисту колегія суддів зважає на те, що засуджений до стадії касаційного розгляду не вказував на це.
Крім цього, як убачається з доручення про надання безоплатної правничої допомоги від 05 жовтня 2024 року, ОСОБА_7 призначено захисника - адвоката ОСОБА_6 .
Ефективність захисту не є тотожною досягненню за результатами судового розгляду бажаного для обвинуваченого результату, а полягає в наданні йому належних та достатніх можливостей із використанням власних процесуальних прав і кваліфікованої юридичної допомоги захищатися від обвинувачення в передбачений законом спосіб. Подальша незгода обвинуваченого з позицією і тактикою захисту не свідчить про його неефективність.
Відповідно до матеріалів кримінального провадження та журналів судових засідань захисник ОСОБА_6 реалізовував надані йому законом права, підтримував позицію засудженого, висловлював свої заперечення щодо обставин кримінального провадження на користь ОСОБА_7 та оскаржував обвинувальний вироку в суді апеляційної інстанції шляхом подання апеляційної скарги, яку засуджений підтримав.
Крім того, під час касаційного розгляду захисник ОСОБА_6 у повному обсязі підтримав касаційну скаргу засудженого та надав пояснення з обґрунтуванням своєї позиції.
Об`єктивних даних про неналежне виконання ОСОБА_6 професійних обов`язків адвоката, яке би могло призвести до істотного обмеження прав ОСОБА_7 , передбачених ч. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 59 Конституції України, ст. 20, частинами 3, 4 ст. 42 КПК, у матеріалах кримінального провадження не міститься.
На цих підставах Верховний Суд відхиляє доводи засудженого. 
Твердження про те, що суди не врахували особи засудженого, зокрема того, що він є військовим спростовується змістом судових рішень і матеріалами кримінального провадження.
Згідно з витягом із наказу командира військової частини від 23 квітня 2023 року № 114 ОСОБА_7 вважається таким, що самовільно залишив військову частину і його виключено з усіх видів забезпечення з 24 квітня 2023 року, тобто до вчинення ним кримінальних правопорушень, які є предметом розгляду.
Крім того, за службовою характеристикою солдат ОСОБА_7 , займаній посаді не відповідає, зарекомендував себе недисциплінованим та невиконавчим військовослужбовцем.
Доводи про те, що потерпіла під час розмови з працівниками поліції повідомила лише стосовно побиття, неспроможні, оскільки з рапортів, які є в матеріалах кримінального провадження, та заяви про вчинення злочину, видно, що потерпіла ОСОБА_8 детально описує події злочину (т. 1, а. п. 158 - 160).
Суд вважає, що перегляд кримінального провадження в апеляційному порядку здійснювався відповідно до правил кримінального процесуального закону, постановлена ухвала не суперечить приписам статей 370, 419 КПК, а тому твердження засудженого про істотне порушення судом апеляційної інстанції вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність необґрунтовані.
Отже, касаційна скарга засудженого не підлягає задоволенню.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Шаргородського районного суду Вінницької області від 29 квітня 2025 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 02 липня 2025 року щодоОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1  ОСОБА_2 ОСОБА_3