ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 січня 2026 року
м. Київ
Справа № 459/1303/24
Провадження № 61-6270св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Мацея Михайла Михайловича на ухвалу Львівського апеляційного суду від 05 травня 2025 року в складі колегії суддів Цяцяка Р. П., Ванівського О. М., Шеремети Н. О.
в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, та
ВСТАНОВИВ:
У травні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з відповідачки майнову шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
23 вересня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Мацей М. М. через систему «Електронний суд» подав до суду першої інстанції клопотання про призначення в справі автотоварознавчої експертизи для визначення вартості спірного автомобіля, витрати на проведення якої просив покласти на позивача.
17 січня 2025 року ухвалою Червоноградського міського суду Львівської областіпризначено в справі судову автотоварознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України;провадження у справі було зупинено.
18 квітня 2025 року ухвала про призначення експертизи повернулася без виконання у зв`язку з несплатою вартості проведення експертизи. 
Відповідачка подала клопотання про зменшення витрат за проведення судової експертизи з 29 685,60 грн до 2000,00 грн, враховуючи її майновий стан, який не дозволяє оплатити проведення такої.
Короткий зміст ухвали суду першої інстанції
23 квітня 2025 року ухвалою Шептицького міського суду Львівської області (раніше - Червоноградський міський суд Львівської області) поновлено провадження в цій цивільній справі. У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зменшення витрат, пов`язаних з проведенням експертизи, відмовлено. Призначено підготовче судове засідання.
Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції
Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні клопотання про зменшення витрат, пов`язаних з проведенням експертизи, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.
05 травня 2025 року ухвалою Львівського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шептицького міського суду Львівської області (раніше - Червоноградський міський суд Львівської області) від 23 квітня 2025 року повернуто особі, яка її подала.
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що окремо від рішення суду в апеляційному порядку можуть бути оскаржені лише ухвали суду першої інстанції, що зазначені в частині першій статті 353 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України.
Оскільки представник ОСОБА_1 оскаржив ухвалу суду від 23 квітня 2025 року в частині відмови у задоволенні клопотання відповідача про зменшення витрат, пов`язаних з проведенням експертизи, згідно з частиною другою статті 353 ЦПК України заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
14 травня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Мацей М. М. через систему «Електронний суд» подав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Львівського апеляційного суду від 05 травня 2025 року, в якій просить її скасувати, направити справу до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції порушив норми процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення та позбавило відповідачку доступу до правосуддя.
Апеляційний суд залишив поза увагою правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 листопада 2021 року в справі № 2-41/2006, про те, що тлумачення положень статті 353 ЦПК України має відбуватися із урахуванням можливості/неможливості поновити свої права особою, яка подає апеляційну скаргу, в інший спосіб, аніж шляхом оскарження в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду. Тому помилково вважав оскаржувану ухвалу суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні клопотання про зменшення витрат, пов`язаних з проведенням експертизи, такою, що не підлягає апеляційному оскарженню.
Доводи інших учасників справи
Відзиву на касаційну скаргу не надходило.
Позиція Верховного Суду
Відповідно до абзацу 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги та виснував, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
У статті 129 Конституції України, серед основних засад судочинства зазначено забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Право на оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій є складовою конституційного права особи на судовий захист. Воно гарантується визначеними Конституцією України основними засадами судочинства, які є обов`язковими для всіх форм судочинства та всіх судових інстанцій, зокрема забезпеченням апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.
Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина.
Отже, конституційний принцип забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному чи в касаційному порядку, яке має бути реалізоване, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження.
Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких установлена в належній судовій процедурі та формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному обсязі та забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція).
Реалізація конституційного права на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення залежить від положень процесуального закону.
Відповідно до частини другої статті 352 ЦПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду лише у випадках, передбачених статтею 353 цього Кодексу.
Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 357 ЦПК України апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом апеляційної інстанції, якщо скаргу подано на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду.
Відповідно до частини другої статті 352 ЦПК України ухвала суду першої інстанції оскаржується в апеляційному порядку окремо від рішення суду у випадках, передбачених статтею 353 цього кодексу.
Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 357 ЦПК України апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом апеляційної інстанції якщо скаргу подано на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду. 
Відповідно до частини другої статті 352 ЦПК України ухвала суду першої інстанції оскаржується в апеляційному порядку окремо від рішення суду у випадках, передбачених статтею 353 цього кодексу. 
У частині першій статті 353 ЦПК України передбачений перелік ухвал суду першої інстанції, які можна оскаржити в апеляційному порядку окремо від рішення суду. У цьому переліку ухвала про відмову у задоволенні заяви про зменшення розміру судового збору відсутня. 
Аналіз статті 353 ЦПК України свідчить про те, що законодавець виокремив випадки, в яких може бути оскаржена або конкретна процесуальна дія, або така конкретна дія і відмова в її вчиненні. Зазначені процесуально-процедурні обмеження права на апеляційне оскарження деяких ухвал місцевого суду окремо від остаточного рішення суду встановлено з метою ефективного здійснення правосуддя і не зменшують для сторін можливості доступу до суду апеляційної інстанції та не ускладнюють їм цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, оскільки сторони не позбавляються права на апеляційне оскарження таких ухвал місцевого суду взагалі, їх право лише відтерміновується до винесення остаточного рішення у справі. 
Отже, перелік ухвал, що можуть бути оскаржені окремо від рішення суду, встановлений частиною першою статті 353 ЦПК України, є вичерпним і не містить ухвали про залишення позовної заяви без руху або про відмову у задоволенні клопотання про зменшення розміру судового збору. 
Згідно з пунктом 13 частини першої статті 353 ЦПК України, окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо визначення розміру судових витрат. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 червня 2023 року в справі №607/23244/21, провадження № 14-116цс22, викладено висновок щодо застосування пункту 13 частини першої статті 353 ЦПК України. Так, апеляційному оскарженню лише разом з рішенням суду підлягає ухвала суду першої інстанції про залишення позовної заяви без руху, якщо суд першої інстанції у цій ухвалі встановлює розмір судового збору, який позивач (заявник) має сплатити при зверненні до суду, або порядок його обчислення, однак особа не погоджується або з таким розміром, або з порядком його обчислення. Такі ухвали суду першої інстанції не підлягають апеляційному оскарженню окремо від рішення суду. Також не підлягають апеляційному оскарженню окремо від рішення суду ухвали суду першої інстанції про відмову в задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору. У цьому випадку заявник може реалізувати своє право на апеляційне оскарження такого судового рішення шляхом включення заперечень на нього до апеляційної скарги на рішення суду відповідно до частини другої статті 353 ЦПК України (у випадку постановлення такого рішення місцевим судом). 
Як вбачається зі змісту оскаржуваної в апеляційному порядку частині ухвали Шептицького міського суду Львівської області (раніше - Червоноградський міський суд Львівської області) від 23 квітня 2025 року, відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні клопотання про зменшення витрат, пов`язаних з проведенням експертизи, яка не підлягає апеляційному оскарженню. 
З огляду на наведене, обґрунтованим є висновок апеляційного суду про повернення апеляційної скарги на ухвалу Шептицького міського суду Львівської області (раніше - Червоноградський міський суд Львівської області) від 23 квітня 2025 року. 
Посилання заявника в касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції не врахував висновків Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 01 листопада 2021 року в справі № 2-41/2006 є безпідставним, з огляду на таке.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 жовтня 2021 року в справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) зазначила, що в кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід визначати з огляду на те, які правовідносини є спірними, порівнювати права та обов`язки сторін цих правовідносин відповідно до правового чи їх договірного регулювання (пункт 31) з урахуванням обставин кожної конкретної справи (пункт 32). 
Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. 
Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд нижчої інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі. 
Не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.
У постанові від 01 листопада 2021 року в справі № 2-41/2006 Верховний Суд в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду виснував, що ухвала про відмову у затвердженні мирової угоди, яка укладена на стадії виконання судового рішення, може бути оскаржена в апеляційному порядку, оскільки, з урахуванням стадії укладення мирової угоди, особа, яка подає апеляційну скаргу, не може поновити свої права в інший спосіб аніж шляхом оскарження в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції про відмову у затвердженні мирової угоди, яка укладена на стадії виконання судового рішення. 
Отже, не є подібними обставинам справи, що переглядається, обставини в справі № 2-41/2006. 
Інші доводи касаційної скарги вказаних висновків не спростовують, вони зводяться до власного тлумачення норм права та незгоди з ухвалою суду попередньої інстанції. 
Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема, у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01, пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00, пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04, пункт 58), за якою принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що в рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належно зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення в справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), пункт 29).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду апеляційної інстанції без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки у цій справі оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Мацея Михайла Михайловича залишити без задоволення.
Ухвалу Львівського апеляційного суду від 05 травня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	О. М. Ситнік   В. М. Ігнатенко    І. М. Фаловська