Окрема думка
суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду
Дундар І. О., Крата В. І.

14 січня 2025 року 
м. Київ

справа № 500/4414/19
провадження № 61-15047св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І., суддів: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І., Тітова М. Ю., розглянув справу № 500/4414/19 та ухвалив у задоволенні заяви Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», яка подана представником Хотинським Станіславом Валерійовичем, про закриття касаційного провадження у справі відмовити. Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення. Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 12 квітня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 22 жовтня 2024 року залишити без змін.
Касаційний суд зазначив, що:
«позивачу надані можливості щодо працевлаштування в ДП «АМПУ» як до, так і після звільнення, за всіма існуючими філіями (зокрема в Ізмаїльській), які були ним проігноровані. Позивач також відмовився від працевлаштування в ТОВ «Охоронна компанія «Альфа безпека», а також не виявив бажання отримати професійно-технічну освіту за допомогою служби зайнятості;
суди зробили правильний висновок про небажання позивача обіймати запропоновані відповідачем вакантні посади як у Ізмаїльській філії, так і в інших філіях підприємства, а твердження про порушення відповідачем процедури звільнення позивача у зв`язку із невключенням до переліку вакансій всіх посад, зокрема, охоронника, чергового, помічника чергового, контролера на КПП, чергового оперативної команди у інших філіях, за обставин цієї справи, згідно з якими відповідачем вказані посади пропонувались або у вказаних філіях у інші періоди, або у інших філіях, ближчих територіально до місця проживання позивача, або у Ізмаїльській філії за місцем проживання позивача, від переведення на які позивач відмовився, є необґрунтованими;
перевіряючи доводи позивача про неврахування відповідачем його переважного права на залишення на роботі, суди виходили з того, що скороченню підлягали всі посади контролерів на контрольно-пропускному пункті загону охорони морського порту служби морської безпеки Ізмаїльської філії відповідача, а від переведення на посаду контролера у інших філіях підприємства позивач відмовилася. Тому суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для оцінки застосування переважного права позивача на залишення на роботі відповідно до статті 42 КЗпП України; 
за таких обставин суди зробили обґрунтований висновок, що звільнення позивача на підставі пункту першого частини першої статті 40 КЗпП України відбулося з дотриманням норм трудового законодавства».
Не можемо погодитись з зазначеним з таких мотивів.
Згідно з частинами першою, третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2024 року у справі № 638/14165/21 (провадження № 61-13363сво23) зазначено, що: «власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантні посади чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо; за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав обов`язок щодо працевлаштування працівника, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення».
У справі, що переглядається: 
вирішуючи позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив з того, що звільнення позивача на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП відбулося з дотриманням норм трудового законодавства. Відповідач виконав свій обов`язок стосовно працевлаштування позивача, запропонувавши йому всі вакантні посади у ДП «Адміністрація морських портів», а не лише у Ізмаїльській філії;
суд дійшов висновку, що, ознайомившись з переліком вакансій, в тому числі й наданих позивачу після звільнення, він не висловив свою волю на заміщення хоча б однієї з великого переліку вакантних посад, які були наявними у всіх філіях ДП «Адміністрація морських портів України», інших підприємствах по м. Ізмаїл та Ізмаїльському району, ТОВ «Охоронна компанія «Альфа-безпека», а також не виявив бажання отримати професійно-технічну освіту за допомогою служби зайнятості;
апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про недоведеність незаконного звільнення позивача та залишив рішення суду першої інстанції без змін;
разом з тим, суд апеляційної інстанції не перевірив доводи ОСОБА_1 викладені в апеляційній скарзі щодо виконання відповідачем обовязку щодопрацевлаштування позивача, погодившись з висновком суду першої інстанції про небажання позивача продовжувати правовідносини з відповідачем. Суд не надав оцінку доводам ОСОБА_1 про те, що на дату його звільнення у відповідача були наявними вакантні посади, зокрема, охоронника в Іллічівській філії ДП «АМПУ»; чергового, помічника чергового, контролера Миколаївській філії ДП «АМПУ»; контролера на КПП в Ренійській філії ДП «АМПУ»; контролера на КПП, інженера в Южненській філії ДП «АМПУ»; контролера на КПП 1-2 класу команди № 1 загону охорони морського порту, контролера на КПП 1-2 класу команди № 2 загону охорони морського порту, чергового оперативної команди № 3 загону морського порту, які могли бути йому запропоновані, враховуючи його досвід та переважне право на залишення на роботі;
поза увагою апеляційного суду залишилось те, що власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантні посади чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо;
апеляційний суд не врахував, що за частиною третьою статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав обов`язок щодо працевлаштування працівника, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення;
отже, суд апеляційної інстанції не перевірив, чи були вакантними посади у відповідача чи відповідній філії, які виникли у зв`язку зі скороченням штату, не спростував доводи позивача щодо невиконання роботодавцем вимоги статті 49-2 КЗпП України про пропонування йому усіх наявних вакансій;
враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції не в повній мірі встановив обставини справи, які мають значення для її вирішення, у зв`язку з чим передчасно погодився з висновком районного суду про відмову в позові.
За таких обставин постанову апеляційного суду слід було скасувати, а справу направити до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Судді І. О. Дундар 

В. І. Крат