УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2026 року
м. Київ
Справа № 752/4710/24
Провадження № 51-180 ск 26
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 30 квітня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 22 липня 2025 року з доданим до неї клопотанням про звільнення від сплати судового збору,
встановив:
Вироком Апеляційного суду м. Києва від 13 лютого 2002 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні злочину та призначено покарання за п.п. «ж», «з», «і» ст. 93 КК України 1960 року у виді довічного позбавлення волі.
Ухвалою Верховного Суду України від 23 травня 2002 року вирок Апеляційного суду м. Києва від 13 лютого 2002 року щодо ОСОБА_4 залишено без зміни.
12 лютого 2024 року засуджений ОСОБА_4 звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва із заявою про перегляд вироку Апеляційного суду м. Києва від 13 лютого 2002 року за новоявленими обставинами.
Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 05 березня 2024 року вказану заяву засудженого ОСОБА_4 було залишено без руху й було надано строк для усунення виявлених у заяві недоліків протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.
На виконання ухвали від 05 березня 2024 року ОСОБА_4 направив до суду заяву від 23 квітня 2024 року, однак, на думку місцевого суду, зазначених в ухвалі недоліків не усунув, оскільки у повторно поданій заяві обставин, які б могли були підставою для перегляду вироку суду за нововиявленими обставинами, ОСОБА_4 не навів. Тому Голосіївський районний суд м. Києва ухвалою від 30 квітня 2024 року зазначену заяву йому повернув.
На вказану ухвалу місцевого суду ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу. Київський апеляційний суд, не встановивши підстав того, що обставини, які зазначає ОСОБА_4 , можуть розглядатися як нововиявлені, зокрема як такі, що не були відомі учасникам судового провадження на час судового розгляду, ухвалою від 22 липня 2025 року вказану апеляційну скаргу залишив без задоволення, а ухвалу місцевого суду - без змін. 
У касаційній скарзі ОСОБА_4 , посилаючись на порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати оскаржувані рішення та призначити новий розгляд його заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами в суді першої інстанції. 
Вважає, що ухвала суду першої інстанції про повернення заяви про перегляд вироку Апеляційного суду м. Києва від 13 лютого 2002 року за нововиявленими обставинами та ухвала апеляційного суду, якою це рішення залишено без змін, є незаконними.
Вказує, що суди безпідставно дійшли висновку про відсутність нововиявлених обставин, оскільки, на його думку, такими обставинами є факт фальсифікації протоколу затримання від 07 червня 2001 року шляхом виправлення кваліфікації кримінального правопорушення зі ст. 93 на ст. 187 КК України у редакції 1960 року, а також здійснення цієї процедури без участі захисника, що істотно порушило його право на захист. 
ОСОБА_4 стверджує, що, хоча він підписував відповідний протокол, однак на той час не усвідомлював правових наслідків внесених змін, а юридичний аналіз цих обставин став можливим лише згодом.
Крім того зазначає, що суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, неправомірно оцінив зміст та істотність нововиявлених обставин уже на стадії вирішення питання про відкриття провадження, тоді як, на думку скаржника, на цій стадії суд мав перевірити лише відповідність заяви формальним вимогам ст. 462 КПК України.
Перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши додані копії оскаржуваних судових рішень та інших документів, колегія суддів уважає, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з огляду на таке.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Згідно ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Порядок здійснення провадження за нововиявленими обставинами врегульований главою 34 КПК України, у якій наведений вичерпний перелік нововиявлених обставин, за наявності яких можуть бути переглянуті судові рішення, що набрали законної сили.
На виконання частин 2, 3 ст. 464 КПК України суддя не пізніше наступного дня після надходження заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами до суду перевіряє її на відповідність вимогам ст. 462 цього Кодексу і вирішує питання про відкриття кримінального провадження за нововиявленими обставинами. На цій стадії суд перевіряє заяву на відповідність вимогам ст. 462 КПК України, а саме в частині дотримання заявником встановленої форми та змісту заяви.
При цьому відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 3 лютого 2020 року (справа № 522/14170/17) положення ч. 2 ст. 464 КПК про те, що суддя вирішує питання про відкриття кримінального провадження за нововиявленими або виключними обставинами, слід розуміти як такі, що надають судді повноваження перевірити наявність підстав для відкриття провадження за нововиявленими обставинами та ухвалити рішення про відкриття такого провадження або відмову у його відкритті.
У пунктах 4, 5 ч. 2 ст. 462 КПК України визначено, що у заяві про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами зазначаються обставини, що могли вплинути на судове рішення, але не були відомі та не могли бути відомі суду та особі, яка звертається із заявою, під час судового розгляду; обґрунтування з посиланням на обставини, що підтверджують наявність нововиявлених обставин, та зміст вимог особи, яка подає заяву до суду.
Таким чином, рішення про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами ухвалюється в разі невідповідності форми такої заяви вимогам кримінального процесуального закону та відсутності в її змісті обґрунтування тих обставин, які заявник уважає нововиявленими.
Водночас колегія суддів зазначає, що на стадії вирішення питання відповідності заяви про перегляд судових рішень за нововиявленими обставинами вимогам 
ст. 462 КПК процесуальним законом передбачено можливість прийняти такі рішення: залишити заяву без руху, вказавши на її недоліки, й при наявності для того обґрунтованих підстав повернути її в передбаченому п. 1 ч. 3 ст. 429 КПК випадку, або ж відкрити провадження чи відмовити у відкритті провадження за такою заявою.
Відповідно до змісту ч. 2 ст. 459 КПК України нововиявленими обставинами визнаються: 1) штучне створення або підроблення доказів, неправильність перекладу висновку і пояснень експерта, завідомо неправдиві показання свідка, потерпілого, підозрюваного, обвинуваченого, на яких ґрунтується вирок; 3) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення вироку чи постановлення ухвали, що належить переглянути; 4) інші обставини, які не були відомі суду на час судового розгляду при ухваленні судового рішення і які самі по собі або разом із раніше виявленими обставинами доводять неправильність вироку чи ухвали, що належить переглянути.
Отже, нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику.
Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.
Тобто обставини, що не були відомі суду на час судового розгляду, повинні бути настільки суттєвими та неспростовними, щоб мати можливість вплинути на законність прийнятого судом рішення по суті.
Необхідним при цьому є дотримання принципу юридичної визначеності, про що неодноразово наголошував у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини. Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного й обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру.
Процедура перегляду судових рішень за нововиявленим обставинами за своєю правовою природою не є повторним розглядом справи по суті, повторною апеляцією чи касацією, вона не передбачає нового встановлення фактичних обставин кримінального провадження та усунення суперечностей у доказах.
У цьому випадку суд лише перевіряє наявність передбачених у ч. 2 ст. 459 КПК України обставин, на які учасники судового провадження посилаються як на нововиявлені, та надає оцінку тому, чи могли вказані обставини, що не були відомі суду на час розгляду справи, вплинути на правильність рішення суду, яке належить переглянути. 
Зазначене узгоджується із правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 21 січня 2020 року в справі № 315/793/16-к (провадження № 51-3062км19) та від 29 листопада 2022 року у справі № 1-4/10 (провадження № 51-6107км21).
Зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що ОСОБА_4 не навів обґрунтування з посиланням на обставини, що підтверджують наявність нововиявлених обставин, вичерпний перелік яких зазначено у ч. 2 ст. 459 КПК України, які не були відомі та не могли бути відомі суду і заявнику під час розгляду кримінальної справи місцевим судом і які самі по собі або разом із раніше виявленими обставинами доводять неправильність вироку, що належить переглянути.
Зокрема, на думку засудженого, підставами для перегляду вироку за нововиявленими обставинами є підроблення слідчим протоколу затримання від 07 червня 2001 року та незабезпечення йому права на захист на стадії досудового розслідування. 
Разом з цим місцевий суд прийшов до висновку, що всупереч приписам пунктів 4, 5 ч. 2 ст. 462 КПК України засуджений у заяві не обґрунтував, яким чином ці обставини могли вплинути на судове рішення. 
Зокрема, суд першої інстанції зазначив, що обставини підроблення слідчим протоколу затримання від 07 червня 2001 року є лише твердженням засудженого й не підтверджені у встановленому законом порядку. Про наявність чи відсутність на стадії досудового розслідування у ОСОБА_4 захисника суду було відомо при ухваленні судового рішення. 
На підставі наведеного місцевий суд констатував, що особливих і непереборних обставин, які були б підставою для перегляду вироку суду за нововиявленими обставинами, засуджений ОСОБА_4 у заяві не навів, у зв`язку з чим спершу залишив вказану заяву засудженого без руху та в подальшому, переконавшись, що останній не усунув недоліків заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами згідно з ч. 3 ст. 464 КПК України, з урахуванням положень ч. 3 ст. 429 цього Кодексу ухвалив рішення про повернення відповідної заяви.
Вказані обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який за результатами перегляду ухвали місцевого суду надав їм належну оцінку та обґрунтовано відмовив у задоволенні апеляційної скарги сторони захисту. Ухвала апеляційного суду достатньо вмотивована та відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Зокрема, апеляційний суд за результатом перегляду ухвали місцевого суду погодився з її висновками і зауважив, що заява ОСОБА_4 не відповідає вимогам ст. 462 КПК України, оскільки не містить обґрунтування з посиланням на обставини, що підтверджують наявність нововиявлених обставин.
Апеляційний суд, перевіривши доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 , зазначив, що відповідно до копії протоколу затримання за підозрою у вчиненні злочину від 07 червня 2001 року в останньому міститься виправлення статті злочину, за підозрою у вчиненні якого затримано ОСОБА_4 , а саме зі ст. 187 на ст. 93 КК України (в ред. 1960), й з цим виправленням ОСОБА_4 був ознайомлений, про що власноручно розписався.
Щодо доводів апеляційної скарги щодо незабезпечення участі захисника при затриманні ОСОБА_4 за ст. 93 КК України і при здійсненні інших слідчих дій суд апеляційної інстанції вказав, що з копії протоколу від 07 червня 2001 року вбачається, що ОСОБА_4 зазначив, що послуг адвоката не потребує, свої інтереси буде захищати сам. Тому вказані обставини були відомі на час судового розгляду та ухвалення вироку. 
Отже, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що місцевий суд правильно повернув заяву ОСОБА_4 після його реагування на її попереднє залишення без руху, оскільки вона не відповідала вимогам кримінального процесуального закону.
Щодо доводів скаржника про те, що суд першої інстанції неправомірно оцінив зміст і істотність нововиявлених обставин уже на стадії вирішення питання про відкриття провадження, тоді як на цій стадії суд мав перевірити лише відповідність заяви формальним вимогам ст. 462 КПК України, то вони є необґрунтованими.
Відповідно до вимог ст. ст. 462 та 464 КПК України суд при вирішенні питання про відкриття провадження зобов`язаний перевірити не лише дотримання формальних вимог до заяви, а й наявність у ній відомостей, які свідчать про існування нововиявлених обставин у розумінні ст. 459 КПК України.
Здійснення такої перевірки передбачає оцінку того, чи наведені заявником обставини за своєю правовою природою можуть вважатися нововиявленими та чи були вони відомі заявникові на час ухвалення судового рішення, що переглядається. Така перевірка не є розглядом заяви по суті, а спрямована на встановлення наявності підстав для відкриття відповідного провадження.
Крім того, засуджений в додатках до касаційної скарги подав клопотання про звільнення його від сплати судового збору, однак відповідно до вимог кримінального процесуального закону сплата судового збору за подання заяви про перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами у кримінальному провадженні не передбачена, у зв`язку з чим зазначене клопотання не підлягає розгляду.
Тому, керуючись положеннями п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 30 квітня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 22 липня 2025 року.
Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3