ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2026 року 
м. Київ

справа № 466/9407/17
провадження № 61-13868св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І.,
суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач),Пархоменка П. І.,

позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», подану адвокатом Земляним Дмитром Васильовичем, на рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 14 червня 2023 року у складі судді Кавацюка В. І. та постанову Львівського апеляційного суду від 01 жовтня 2024 року в складі колегії суддів: Крайник Н. П., Левика Я. А., Шандри М. М.; касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Оприском Миколою Васильовичем, на рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 14 червня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 01 жовтня 2024 року,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі - АТ «Ощадбанк») в особі філії Львівське обласне управління АТ «Ощадбанк» про зобов`язання поновити попередні умови праці, які існували до дати незаконного звільнення з роботи, визнання незаконним та скасування наказу, зобов`язання здійснити нарахування і виплату індексації заробітної плати, зобов`язання здійснити коригування заробітної плати на коефіцієнт підвищення тарифних ставок і посадових окладів, стягнення заробітної плати, в тому числі недоотриманих виплат, та відшкодування моральної шкоди.
Позов мотивовано тим, що відповідно до постанови Апеляційного суду Львівської області від 23 жовтня 2017 року у справі № 466/10897/16-ц її звільнення з роботи 14 грудня 2016 року визнано незаконним та поновлено на роботі на посаді заступника начальника відділу по роботі з проблемними активами філії Львівське обласне управління АТ «Ощадбанк». На виконання зазначеного судового рішення Львівською філією АТ «Ощадбанк» видано накази від 16 травня 2017 року № 697-к та від 01 листопада 2017 року № 1715-к «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 », якими їй встановлено посадовий оклад в розмірі 5 000,00 грн на місяць.
З дня поновлення на роботі не відновлено умови оплати праці, які існували на день звільнення - 14 грудня 2016 року, оскільки їй безпідставно не нараховується персональна надбавка за складність та інтенсивність роботи в розмірі 50 % до посадового окладу.
Наказом від 17 травня 2017 року № 700-к всупереч статей 97, 103 КЗпП України та без персонального її ознайомлення з таким їй скасовано персональну надбавку за складність та інтенсивність роботи в розмірі 50 % до посадового окладу, не враховано підвищення заробітної плати на 10% з 01 лютого 2017 року, на 10 % з 01 липня 2017 року, на 30 % з 01 березня 2018 року, на 15 % з 01 липня 2018 року, на 20 % з 01 вересня 2018 року, на 30 % з 01 квітня 2019 року та всупереч частині п`ятій статті 95 КЗпП України не проведено індексацію заробітної плати з 16 травня 2017 року до 03 липня 2019 року.
В цілому за її розрахунками сума недоотриманої заробітної плати за період з 16 травня 2017 року до 03 липня 2019 року складає 603 506,87 грн, чим їй завдано моральної шкоди, яку вона оцінює в сумі 60 000,00 грн.
З урахуванням заяв про збільшення (уточнення) позовних вимог від 07 березня 2018 року, 20 грудня 2018 року та 03 липня 2019 року, просила суд:
зобов`язати поновити їй попередні умови праці, які існували до дати незаконного звільнення з роботи 14 грудня 2016 року в частині встановлення надбавки в розмірі 50 % до посадового окладу з 14 грудня 2016 року;
визнати незаконним та скасувати наказ від 17 травня 2017 року № 700-к «Про скасування персональної надбавки до посадового окладу ОСОБА_1 »;
зобов`язати відповідача здійснити нарахування та виплату індексації заробітної плати за період з 16 травня 2017 року до 03 липня 2019 року та коригування заробітної плати на коефіцієнт підвищення тарифних ставок і посадових окладів;
стягнути на її користь заробітну плату, в тому числі недоотримані виплати за період з 16 травня 2017 року до 03 липня 2019 року в сумі 603 506,87 грн;
зобов`язати відповідача стягнути на її користь моральну шкоду в розмірі 60 000,00 грн.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 14 червня 2023 рокупозов задоволено частково.
Зобов`язано АТ «Ощадбанк» поновити ОСОБА_1 попередні умови праці, які існували до дати незаконного звільнення з роботи - 14 грудня 2016 року в частині встановлення надбавки в розмірі 50 % до посадового окладу з 14 грудня 2016 року.
Стягнено з АТ «Ощадбанк»на користь ОСОБА_1 30 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.
У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. 
Рішення суду мотивовано тим, що після прийняття Верховним Судом 13 грудня 2018 року постанови у справі № 466/10897/16-ц відповідач не відновив позивачу ОСОБА_1 попередніх умов оплати праці, які існували до дати незаконного звільнення - 14 грудня 2016 року, матеріали справи таких доказів не містять. Відтак суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині зобов`язання АТ «Ощадбанк» поновити ОСОБА_1 попередні умови праці є обґрунтованими та підлягають до задоволення.
Суд вважає, що винними діями відповідача ОСОБА_1 дійсно заподіяно моральну шкоду, яка виражається у тому, що остання тривалий час змушена доводити факт порушення своїх трудових прав щодо відновлення її попередніх умов роботи в частині оплати праці, що призвело до розладу нормального життя, породило негативні переживання, які проявляються у негативних емоціях, психічних стражданнях, викликало психологічний стрес, що обмежило можливості нормальної життєдіяльності, та ці події вплинули на її стосунки з колегами по роботі. Визначаючи розмір моральної шкоди, заподіяної позивачу внаслідок порушення її трудових прав, суд враховує характер і обсяг страждань, яких зазнала ОСОБА_1 , можливість відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у її життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі, та приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково та стягнути на її користь грошову суму в розмірі 30 000,00 грн, яка на думку суду, відповідатиме вимогам розумності і справедливості та буде достатньою сатисфакцією за заподіяну моральну шкоду. 
17 травня 2017 року, тобто на наступний день після поновлення позивача на роботі начальником Філії - ЛОУ АТ «Ощадбанк» Романівим І. М. , керуючись Положенням про встановлення та скасування персональних надбавок до посадових окладів працівникам АТ «Ощадбанк», затвердженого постановою правління АВТ «Ощадбанк» від 23 листопада 2003 року № 243 (зі змінами і доповненнями), дійсно було видано наказ № 700-к «Про скасування персональної надбавки до посадового окладу ОСОБА_1 ». З указаного наказу, оригінал якого було оглянуто в судовому засіданні 10 листопада 2021 року, вбачається, що такий наказ був погоджений лише з начальником відділу кадрового адміністрування Філії. Підписи будь яких інших осіб про погодження цього наказу, зокрема, відповідної посадової особи структурного підрозділу банку, який здійснює візування на предмет додержання вимог законодавства, в наказі відсутні, як і відсутній підпис позивача про ознайомлення з даним наказом. 
У службовій записці від 16 травня 2017 року начальник відділу реструктуризації заборгованості та стягнення ОСОБА_3 як на підставу для скасування персональної надбавки наголошував на тому, що для ОСОБА_1 розроблена та затверджена нова посадова інструкція, тобто розроблена така інструкція станом на 16 травня 2017 року. У свою чергу відповідач на вимогу суду надав відповідь, зі змісту якої вбачається те, що в травні 2017 року розроблено та затверджено посадову інструкцію ОСОБА_1 , однак оригінал останньої не вдалося встановити у зв`язку із звільненням 30 червня 2021 року гр. ОСОБА_3 із займаної посади. Разом з тим, із наданого відповідачем скріншоту із архіву мережевого ресурсу, вбачається те, що жодної посадової інструкції 16 травня 2017 року не розроблялось та не затверджувалось, а натомість архів містить 3 (три) різні посадові інструкції ОСОБА_1 , які датовані наступними датами: 23 травня 2017 року; 07 червня 2017 року та 13 липня 2017 року. Відтак суд приходить до висновку про те, що станом на 16 травня 2017 року відповідачем не було розроблено та затверджено посадової інструкції для ОСОБА_1 , яка покладена в основу службової записки ОСОБА_3 від 16 травня 2017 року, яка у свою чергу стала підставою для видання наказу за № 700-к від 17 травня 2017 року.
Судом також встановлено, що копія оскаржуваного наказу № 770-к від 17 травня 2017 року відповідачем надавалась суду та позивачеві ОСОБА_1 двічі, а саме: 20 квітня 2018 року у додатку до заперечення Банку від 20 квітня 2018 року на позовну заяву ОСОБА_1 та 13 червня 2018 року на виконання вимоги суду від 21 травня 2018 року № К-12. Знаючи про наявність такого наказу, позивач звернулась до суду з вимогою про його оскарження лише через 1 рік та 2 місяці після ознайомлення з його копією, а саме 03 липня 2019 року, тобто із значним простроченням тримісячного строку, встановленого статтею 233 КЗпП України, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні такої позовної вимоги.
При цьому суд також приймає до уваги доводи представника відповідача Мірошнікова П. В. в цій частині, що позовна вимога про зобов`язання поновити попередні умови праці, які існували до дати незаконного звільнення з роботи 14 грудня 2016 року, в частині встановлення надбавки в розмірі 50% до посадового окладу, фактично дублюється з позовною вимогою про визнання незаконним і скасування наказу № 700-к від 17 травня 2017 року «Про скасування персональної надбавки до посадового окладу ОСОБА_1 », а тому в задоволенні вимоги про визнання незаконним і скасування вказаного наказу слід відмовити.
Такими, що не підлягають до задоволення, також є інші вимоги позивача, а саме про зобов`язання здійснити їй нарахування та виплату індексації заробітної плати з дати 16 травня 2017 року; про зобов`язання здійснити коригування заробітної плати на коефіцієнт підвищення тарифних ставок і посадових окладів; про стягнення на користь позивача заробітну плату, в т. ч. недоотримані виплати з 16 травня 2017 року в розмірі 603 506,87 грн, оскільки такі вимоги є належним чином необґрунтовані та не підтверджені достатніми та достовірними доказами.
При цьому суд приймає до уваги ту обставину, що у випадку поновлення позивачу ОСОБА_1 попередніх умов праці, які існували до дати незаконного звільнення з роботи 14 грудня 2016 року в частині встановлення надбавки в розмірі 50 % до посадового окладу з дати 14 грудня 2016 року, відповідач повинен самостійно, в передбаченому законодавством порядку, розглянути питання щодо проведення індексації невиплачених сум.
Короткий зміст постанови апеляційного суду
Постановою Львівського апеляційного суду від 01 жовтня 2024 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та АТ «Ощадбанк» задоволені частково.
Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 14 червня 2023 року в частині задоволення позовної вимоги про зобов`язання АТ «Ощадбанк» поновити ОСОБА_1 попередні умови праці, які існували до дати незаконного звільнення з роботи 14 грудня 2016 року, в частині встановлення надбавки в розмірі 50 % до посадового окладу з дати 14 грудня 2016 року - скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким зобов`язано АТ «Ощадбанк» поновити ОСОБА_1 попередні умови праці, які існували до дати звільнення з роботи 14 грудня 2016 року, в частині встановлення надбавки в розмірі 50 % до посадового окладу за період з 01 листопада 2017 року до 03 липня 2019 року. 
Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 14 червня 2023 року в частині часткового задоволення позовних вимог про стягнення з АТ «Ощадбанк» на користь ОСОБА_1 30 000,00 грн моральної шкоди змінити, стягнувши таку в розмірі 3 000,00 грн.
Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 14 червня 2023 року в частині стягнення з АТ «Ощадбанк» судового збору в дохід держави в розмірі 1 280,00 грн змінено, стягнено з АТ «Ощадбанк» в дохід держави судовий збір в розмірі 640,00 грн.
В іншій частині рішення суду залишено без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що колегія суддів погоджується з висновком першої інстанції, що, знаючи про наявність наказу № 700-к від 17 травня 2017 року, позивач звернулась до суду з вимогою про його оскарження лише через 1 рік та 2 місяці після ознайомлення з його копією, а саме 03 липня 2019 року, тобто із значним простроченням тримісячного строку, встановленого статтею 233 КЗпП України, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні такої позовної вимоги.
Виходячи з вимог статті 6 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці» та частинами другою та третьою статті 94 КЗпП України, колегія суддів вважає підставними доводи відповідача, що інші позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають до задоволення, оскільки спростовуються наявними у матеріалах справи довідками-розрахунками, складеними філією Львівське обласне управління АТ «Ощадбанк», а також наданими позивачем довідками про заробітну плату від 13 жовтня 2017 року № 15-09/107 та від 02 березня 2018 року № 15-09/230, якими підтверджується проведення відповідачем індексації заробітної плати позивача.
Згідно з наказами про поновлення ОСОБА_1 на роботі від 16 травня 2017 року № 697-к та від 01 листопада 2017 року № 1715-к, позивачеві встановлено посадовий оклад 5 000,00 грн на місяць, про що повідомлялося працівнику під його особистий підпис. Відповідно до наказів від 01 березня 2018 року № 286-к, від 03 липня 2018 року № 842-к, від 01 квітня 2019 року № 369-к - з 01 березня 2018 року розмір посадового окладу позивача підвищено відповідно до 5 100,00 грн, 5 565,00 грн та 7 300,00 грн на місяць. Зазначені підвищення посадового окладу позивача відповідають періодам переглядів посадових окладів відповідно до постанов правління АТ «Ощадбанк» від 16 лютого 2018 року № 99 (введено в дію з 01 березня 2018 року), від 28 березня 2018 року № 214 (введено в дію з 01 липня 2018 року) та від 06 березня 2019 року № 140 (введено в дію з 01 квітня 2019 року). Доказів запровадження будь-яких інших переглядів схем посадових окладів за період після поновлення позивача на роботі згідно наказу від 01 листопада 2017 року № 1715-к та до 03 липня 2019 року матеріалами справи не встановлено.
Відповідачем надано дві довідки-розрахунки про розмір нарахованої та виплаченої заробітної плати за період з 16 травня 2017 року до 03 липня 2019 року, що додатково підтверджується первинними бухгалтерськими документами (витягами із штатного розпису філії, витягами з табелів обліку використання робочого часу позивача та бухгалтерськими відомостями про нарахування зарплати за період з 16 травня 2017 року до 03 липня 2019 року). Зустрічного спростування розрахунків заробітної плати позивачем не надано.
З наведених мотивів, підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 та скасування рішення Шевченківський районний суд м. Львова 14 червня 2023 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «Ощадбанк» про зобов`язання здійснити нарахування і виплату індексації заробітної плати, про зобов`язання здійснити коригування заробітної плати на коефіцієнт підвищення тарифних ставок і посадових окладів, про стягнення заробітної плати, в тому числі недоотриманих виплат, колегія суддів суду не вбачає.
Разом з тим, рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 14 червня 2023 року в частині часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо зобов`язання АТ «Ощадбанк» поновити ОСОБА_1 попередні умови праці, які існували до дати незаконного звільнення 14 грудня 2016 року в частині встановлення надбавки в розмірі 50% до посадового окладу з дати 14 грудня 2016 року, та щодо стягнення 30 000,00 грн за заподіяну моральну шкоду не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України. 
Судом першої інстанції не враховано, що відповідно до рішення Апеляційного суду Львівської області від 23 жовтня 2017 року змінено розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 14 грудня 2016 року до 16 травня 2017 року до суми 73 406,04 грн. Як вбачається з матеріалів справи, на день звільнення з роботи - 14 грудня 2016 року структура заробітної плати позивача складалася з окладу у розмірі 5 000,00 грн на місяць (основна заробітна плата) та надбавки за складність та інтенсивність роботи в розмірі 50 % від посадового окладу на місяць (додаткова заробітна плата). Впродовж періоду вимушеного прогулу з 14 грудня 2016 року до 16 травня 2017 року позивач вважалася звільненою з роботи, тому заробітна плата не нараховувалась. Натомість на підставі судового рішення у справі № 466/10897/16-ц підлягала виплаті компенсація середнього заробітку за час вимушеного прогулу, до розрахунку якої підлягали усі види виплат за попередні 2 місяці перед звільненням відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Відповідно, зобов`язуючи АТ «Ощадбанк» встановити надбавку в розмірі 50% до посадового окладу з дати 14 грудня 2016 року, судом фактично допущено подвійне стягнення зазначених сум, які увійшли до розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 14 грудня 2016 року до 16 травня 2017 року в сумі 73 406,04 грн.
Колегія суддів також погоджується з доводами апеляційної скарги відповідача, що відповідно до статті 2 Закону України «Про оплату праці», п. 10.18 Колективного договору, п. 4.2. Положення про оплату праці, п. 2.1.2. Положення про персональні надбавки, персональна надбавка за складність та інтенсивність роботи відноситься до додаткової заробітної плати та встановлюється працівникам, які за специфікою роботи працюють в особливо інтенсивному режимі, та за виконання роботи, що потребує постійної концентрації зусиль, та залежно від кваліфікаційного рівня посади працівника. Позивачем не обґрунтовано, яка робота починаючи з 22 травня 2017 року до 03 липня 2019 року була складною або особливо інтенсивною, а відтак чи була підстава для виплати їй персональної надбавки до посадового окладу. 
Предмет та межі позовних вимог у справі заявлено за період з 16 травня 2017 року до 03 липня 2019 року, у тому числі щодо надбавки за складність та інтенсивність роботи в розмірі 50 % від посадового окладу на місяць, яка увійшла у розрахунок заборгованості позивача за цей період в сумі 603 506,87 грн.
Тому колегія суддів вважає обґрунтованими вимоги позивача щодо невиплати надбавки за складність та інтенсивність роботи в розмірі 50 % від посадового окладу за період, починаючи з 01 листопада 2017 року (поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу по роботі з проблемними активами на підставі наказу начальника філії від 01 листопада 2017 року № 1715-к) до 03 липня 2019 року, що є підставою для часткового задоволення позовних вимог про зобов`язання АТ «Ощадбанк» поновити ОСОБА_1 попередні умови праці в частині встановлення надбавки в розмірі 50 % до посадового окладу за період з 01 листопада 2017 року до 03 липня 2019 року. 
Судом першої інстанції не враховано, що звертаючись до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, позивачем не надано належних доказів на підтвердження заподіяння моральної шкоди, розміру моральної шкоди та доказів причинного зв`язку із діями відповідача. Встановлено, що у спірний період позивач без затримок одержувала заробітну плату, а постановлення судового рішення про поновлення ОСОБА_1 попередніх умов праці, які існували до дати незаконного звільнення з роботи 14 грудня 2016 року, в частині встановлення надбавки в розмірі 50 % до посадового окладу за період з 01 листопада 2017 року до 03 липня 2019 року, є достатньою моральною сатисфакцією її порушеного права та підставою для зміни розміру моральної шкоди до суми 3 000,00 грн.
Аргументи учасників справи
17 жовтня 2024 року АТ «Ощадбанк»звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просило скасувати судові рішення в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 та ухвалити нове судове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні позову; здійснити новий розподіл судових витрат у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій; стягнути з ОСОБА_1 на користь AT «Ощадбанк» 2 560,00 грн сплаченого судового збору за подання касаційної скарги.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди неправильно застосували норми матеріального права ? статті 94, 97 КЗпП України, статті 1, 5, 15 Закону України «Про оплату праці», згідно з якими визначено форми організації оплати праці, умови, з врахуванням яких повинно відбуватися визначення розміру заробітної плати, та повноваження роботодавця щодо встановлення конкретного її розміру, - без врахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 16 травня 2019 року у справі № 522/145/17 (рішення про встановлення (скасування, зменшення розміру) надбавок, доплат, премій, винагород та інших виплат приймає керівник), від 24 квітня 2019 року у справі № 127/14573/18 (власник має право самостійно вирішувати свої повноваження збільшувати, зменшувати розміри надбавок, які виплачуються конкретним працівникам, повністю або частково позбавляти конкретного працівника надбавок), від 09 вересня 2019 року у справі № 174/780/16-ц (працівники можуть бути позбавлені надбавок і доплат у випадках і за умов, передбачених нормативно-правовими актами, якими визначено умови та розмір цих виплат), від 26 грудня 2019 року у справі № 641/8415/17 (діюче законодавство наділяє власника повноваженнями самостійно вирішувати питання щодо збільшення, зменшення розміру надбавок та премій, які виплачуються конкретним працівникам, повного або часткового їх позбавлення, якщо інше не передбачено положенням про преміювання (колективним договором).
Неправильно застосовано статтю 237-1 КЗпП України, якою встановлено підстави та умови відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику, - без врахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 24 червня 2020 року у справі № 455/1076/16-ц (умовами виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є наявність моральної шкоди, протиправність поведінки, наявність причинного зв`язку та вина), від 18 березня 2021 року у справі № 461/2321/20 (для компенсації моральної шкоди с необхідність прямого причинного зв`язку між протиправною поведінкою та реальними збитками), від 09 листопада 2022 року у справі № 372/1652/18 (висновок психолога може бути встановлено емоційні та психічні страждання позивачів), від 25 серпня 2020 року у справі № 357/14357/17, від 27 серпня 2020 року у справі № 752/23814/17-ц та від 17 вересня 2020 року у справі № 607/13541/17 (висновком експертного дослідження може бути встановлено факт, розмір та причинний зв`язок між певними обставинами та заподіяною немайновою шкодою).
Відповідно до п.п. 3.3., 3.5. Положення про персональні надбавки, перегляд розміру встановлених надбавок та їх скасування здійснюється тими ж посадовими особами, які приймають рішення про їх встановлення. У всіх випадках надбавки встановлюються, зменшуються та скасовуються без персонального попередження працівників. ОСОБА_1 у поданому нею позові не обґрунтувала, а суди не встановили, яка робота в цілому нею виконана в оспорюваний період, а також яка частина виконаної роботи є складною або особливо інтенсивною, що давало б підстави працівнику претендувати на призначення відповідної персональної надбавки до посадового окладу за складність та інтенсивність роботи. Натомість, згідно з долученими Банком доказів ОСОБА_1 у спірний період не виконала ніякої роботи відповідно до її посадових обов`язків, у т. ч. і такої роботи, яка могла характеризуватися складністю та інтенсивністю (підтверджуюча довідка філії у додатку до доповнення до відзиву Банку від 12 серпня 2019 року № 19/7-04/1309). Крім цього, про фактичну відсутність у позивача складності та інтенсивності роботи свідчить застосування заходів дисциплінарного стягнення у виді догани, оголошеної відповідно до наказу від 09 січня 2018 року № 28-к за відмову ОСОБА_1 виконувати завдання начальника Філії.
В сукупності наведеними доказами підтверджується, що відповідно до п. 4.2. Положення про оплату праці та п. 2.1.2. Положення про персональні надбавки були відсутні підстав для встановлення надбавки за складність та інтенсивність роботи.
За позовною вимогою ОСОБА_1 «зобов`язати поновити попередні умови праці, які існували до дати незаконного звільнення 14 грудня 2016 року, в частині встановлення надбавки в розмірі 50% до посадового окладу з дати 14 грудня 2016 року», була перевірка повноти виконання Банком судових рішень у справі № 466/10897/16-ц про поновлення позивача на роботі у філії - Львівське обласне управління AT «Ощадбанк». Тому зазначена позовна вимога не може розглядатися в порядку цивільного судочинства як позовна вимога із самостійним предметом судового спору, оскільки судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється у порядку, визначеному Розділом VII ЦПК України.
У справі не доведено будь-яких немайнових втрат позивача, не обґрунтовано розміру шкоди, а також причинно-наслідкового зв`язку такої шкоди із будь-якими діями сторін. Тому відсутні підстави для задоволення позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди. Як у позовній заяві ОСОБА_1 , так і в судових рішеннях, передумовою відшкодування моральної шкоди зазначено той факт, що Банком не поновлено попередні умови праці, які існували до дати незаконного звільнення. Зважаючи на встановлену відсутність підстав для задоволення цієї позовної вимоги, одночасно відсутні правові підстави для задоволення позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, яка є похідною.
Судом апеляційної інстанції рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 14 червня 2023 року в частині задоволення позовної вимоги про зобов`язання AT «Ощадбанк» поновити ОСОБА_1 попередні умови праці в частині встановлення надбавки в розмірі 50 % до посадового окладу з дати 14 грудня 2016 року скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким зобов`язано AT «Ощадбанк» поновити ОСОБА_1 попередні умови праці в частині встановлення надбавки в розмірі 50 % до посадового окладу за період з 01 листопада 2017 року до 03 липня 2019 року. Однак, обґрунтувань такого рішення судом апеляційної інстанції не наведено.
19 листопада 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просила скасувати судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що трудове законодавство встановлює низку гарантій захисту прав працівників на належну оплату праці. З урахуванням положень частини четвертої статті 97 КЗпП України і статті 22 Закону України «Про оплату праці» під час поновлення на роботі ОСОБА_1 їй мали бути поновлені усі умови праці, які існували до незаконного звільнення, в тому числі і в частині додаткової заробітної плати, якою є надбавка до посадового окладу, а відповідач не мав права в односторонньому порядку погіршувати ці умови, що не було враховано судами.
Судами застосовано статтю 32 КЗпП України без урахування висновків щодо застосування норми права, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 559/321/16, постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 609/51/17, а саме, що зменшення навантаження є наслідком зміни режиму роботи, і як наслідок - відповідне зменшення заробітної плати, що в силу вимог частини третьої статті 32 КЗпП України є зміною істотних умов праці. Після ухвалення рішення Апеляційного суду Львівської області від 23 жовтня 2017 року у справі № 466/10897/16-ц ОСОБА_1 підлягала поновленню на посаді заступника начальника відділу по роботі із проблемними активами філії - Львівське обласне управління AT «Ощадбанк», ця посада повинна була бути включена у штат та мали бути відновлені усі умови праці, як навантаження, так і гарантії. Натомість зміна навантаження позивача та здійснене у зв`язку із цим скасування надбавки до посадового окладу є нічим іншим, ніж істотною зміною умов праці, а саме їх погіршенням. Зміна істотних умов праці, зокрема зменшення заробітної плати, може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці, а не лише повідомлення працівника в установлений законом строк (постанова Верховного Суду України від 04 липня 2012 року у справі № 6-59цс12).
ОСОБА_1 не могла були ознайомлена із наказом № 700-к від 17 травня 2017 року, оскільки з наказом № 697-к від 16 травня 2017 року «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 » її було ознайомлено лише 22 травня 2017 року і саме з цієї дати (тобто 22 травня 2017 року, а не з 16 травня 2017 року) їй розпочали нараховувати заробітну плату. Тобто, наказ № 700-к від 17 травня 2017 року, яким ОСОБА_5 змінили істотні умови праці в частині заробітної плати, було видано в той час, коли її ще навіть не було ознайомлено із змістом наказу № 697-к від 16 травня 2017 року (тобто, фактично не допущено та не повідомлено про допущення до роботи). Крім цього, ОСОБА_1 не було ознайомлено із змістом наказу № 700-к від 17 травня 2017 року.
Частиною другою статті 233 КЗпП України визначено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Тому рішення в цій частині є незаконними та такими, що підлягають скасуванню із ухваленням нового рішення про задоволення позову.
Судами застосовано статтю 6 Закону України «Про оплату праці» без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 04 червня 2021 року у справі № 816/1889/16, від 28 травня 2020 року у справі № 816/345/17. Оплата праці на рівні мінімальної заробітної плати допустима тільки для простої некваліфікованої праці. Назви таких професій передбачені розділом 9 Класифікатора професій «Найпростіші професії». Встановлення мінімальної оплати праці працівникам інших професій, передбачених 1 - 8 розділами Класифікатора професій, є порушенням законодавства про працю, а саме статті 96 КЗпП України. Водночас у цій справі суди зазначених висновків не врахували, та встановивши, що заробітна плата ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу по роботі з проблемними активами філії Львівське обласне управління AT «Ощадбанк» встановлена без урахування міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень розмірів тарифних ставок (посадових окладів) у філії, не захистили порушене право позивача на належну оплату праці.
В період вимушеного прогулу з вини роботодавця теж відбулось підвищення заробітної плати на коефіцієнт підвищення, а саме 01 лютого 2017 року, тому позивач теж має право на його отримання.
Судами неправильно застосовано положення частини шостої статті 95 КЗпП України, статей 33, 34 Закону «Про оплату праці», згідно з якими заходами забезпечення реальної заробітної плати, тобто грошової винагороди за виконану роботу як еквівалента вартості споживчих товарів і послуг, є індексація заробітної плати та компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати. Аналізуючи письмові відповіді надані Банком на звернення позивача, а також матеріали долучені до відзиву, вбачається, що заробітна плата ОСОБА_1 не індексується Банком, а також їй належать до отримання усі інші виплати у відкоригованому розмірі в бік збільшення і з врахуванням того факту, що трудовий стаж не переривається в разі поновлення на роботі незаконно звільненого працівника. Указані виплати не здійснюються позивачу від 16 травня 2017 року по поточний час.
Вимога ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди ґрунтується на триваючому порушенні трудових прав позивача відповідачем, її цькуванні (мобінгу), в тому числі, але не виключно через порушення її права на належну оплату праці. Безпідставне, незаконне звільнення позивача з роботи, зволікання з її поновленням, подальші перешкоди у здійсненні посадових обов`язків, встановлення найнижчого у філії розміру посадового окладу вплинуло на широке коло стосунків ОСОБА_1 з іншими людьми, включаючи стосунки професійного характеру. Отже, було втручання в право ОСОБА_1 на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції. Наведене дає підстави для відшкодування завданої ОСОБА_1 такими протиправними, винними діями моральної шкоди, розмір якої, з урахуванням засад добросовісності, розумності та справедливості, позивач обґрунтовано оцінив у 60 000,00 грн.
Шевченківський районний суд м. Львова неодноразово своїми ухвалами витребовував у відповідача належним чином затверджений штатний розпис Львівської філії AT «Ощадбанк», однак відповідач його так і не надав, за яким можна б було відстежити факт зміни істотних умов праці. Всупереч цьому, Шевченківським районним судом м. Львова ухвалене оскаржуване рішення від 14 червня 2023 року без отримання витребовуваних штатних розписів, що унеможливило встановлення обставин збільшення посадових окладів працівників відповідача.
В подальшому, під час апеляційного перегляду справи Львівським апеляційним судом в судовому засіданні 20 серпня 2024 року розглядалося клопотання ОСОБА_1 про витребування штатних розписів, однак у задоволенні клопотання було відмовлено. Водночас, штатні розписи Львівської філії AT «Ощадбанк» були необхідними для встановлення обставин невідповідності встановленого ОСОБА_1 посадового окладу міжкваліфікаційним (міжпосадовим) співвідношенням розмірів тарифних ставок (посадових окладів). Це порушення норм процесуального права призвело до ухвалення необґрунтованого судового рішення, оскільки суди зробили висновок про відсутність невідповідності посадового окладу позивачки міжкваліфікаційним (міжпосадовим) співвідношенням розмірів тарифних ставок (посадових окладів) без дослідження штатних розписів.
Суди відмовили у задоволенні позовних вимог у частині поновлення ОСОБА_1 умов праці, які існували до її незаконного звільнення, зокрема, взявши до уваги наказ від 17 травня 2017 року № 700-к «Про скасування персональної надбавки до посадового окладу ОСОБА_1 ». Однак такий наказ є недопустимим доказом у розумінні ЦПК України, а тому не міг бути взятим до уваги при ухваленні рішення по суті справи. Суд неодноразово витребовував у відповідача оригінал наказу № 700-к від 17 травня 2017 року «Про скасування персональної надбавки до посадового окладу ОСОБА_1 » для огляду в судовому засіданні, однак відповідач надав його лише 2021 року, і виключно витяг із вказаного наказу, без надання будь-якого пояснення про те, де знаходиться (та чи взагалі існує) безпосередньо оригінал самого наказу. Відтак вимога суду виконана не була, витребувані документи надані суду не були, з огляду на що суд змушений був розглядати судовий спір у цій справі за наявними документами, тобто виходячи виключно із копії наказу № 700-к від 17 травня 2017 року, де представник відповідача постійно не виконуючи вимог ухвал суду наполягав на тому, що така копія відповідає оригіналу.
У січні 2025 року AT «Ощадбанк» подало до Верховного Суду клопотання про закриття провадження.
Зазначає, що позов ОСОБА_1 пред`явлено до Філії - Львівське обласне управління АТ «Ощадбанк», код ЄДРПОУ: 09325703, що знаходиться за адресою: вул. Січових Стрільців, 9, м. Львів, 79000. Філії та представництва, які не є юридичними особами, не наділені цивільною процесуальною дієздатністю та не можуть виступати стороною у цивільному процесі. Тому справи, в яких відповідачем виступає філія чи представництво, не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, у зв`язку з відсутністю сторони у цивільному процесі, до якої пред`явлено позов, а отже неможливістю вирішення цивільного спору. Провадження у справі підлягає закриттю на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України (справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства).
У лютому 2025 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду заперечення проти клопотання про закриття провадження.
Зазначає, що відповідачем зазначено АТ «Ощадбанк» в особі Філії-Львівське обласне управління AT «Ощадбанк», адже в системі Ощадбанку начальники філій перебувають в штаті правління (центральний апарат банку), а не в штаті філії. Територіально робоче місце начальників філій є місце знаходження філії. АТ «Ощадбанк» (юридична особа) уповноважує начальників філій діяти від імені юридичної особи (представляти інтереси) на підставі довіреності посвідченої нотаріусом (в особі начальників філій) і така довіреність містить порядок передоручення повноважень.
У грудні 2024 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу AT «Ощадбанк», в якому просила відмовити у задоволенні касаційної скарги.
Окрім доводів, викладених у своїй касаційній скарзі, зазначає, що в обґрунтування законності скасування ОСОБА_1 надбавки до посадового окладу AT «Ощадбанк» посилається на ту обставину, що позивач за спірний період не виконувала роботи, яка характеризується складністю та інтенсивністю, була притягнута до дисциплінарної відповідальності за відмову від виконання завдань начальника Філії. Натомість Львівською філією всупереч загальноприйнятим правилам було винесено розпорядження № 8423 від 13 грудня 2017 року, яке вказує, що поновленому працівнику надають роботу іншу, відмінну від тієї, яку працівник виконував до дати незаконного звільнення, тобто роботу не обумовлену трудовим договором. Указаним розпорядженням вчинено зміни умов трудового договору в односторонньому порядку та застосовано примусову працю з боку керівника філії, (невідповідність статтям 21, 31 КЗпП України). Розпорядження створено лише під особу працівника, а не для виконання роботи необхідної підприємству, адже ліквідований структурний підрозділ підприємства постановою правління № 664 у зв`язку з приведення у відповідність до організаційної структури банку, а не з проведенням реальної ліквідації. Цей старий структурний підрозділ не може мати функцій, обов`язків, розроблених положень про них, бо вони переміщенні у відділ реструктуризації заборгованості та стягнення згідно з вимогами постанови Правління Банку № 785 від 02 вересня 2015 року та відповідно постанови № 664 від 31 серпня 2016 року, і тим паче, що поновлений працівник (все таки працював до дати звільнення) був допущений до роботи у перейменований підрозділ філії - відділ реструктуризації заборгованості та стягнення. Тобто (трудова функція) робота, яку вона виконувала до дати незаконного звільнення, знаходиться у відділі реструктуризації заборгованості та стягнення. Розпорядження №8423 містить роботу за межами організаційної структури підприємства та не входить до компетенцій дій керівника філії.
У січні 2025 року AT «Ощадбанк» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просило залишити без задоволення касаційну скаргу ОСОБА_1 .
Зазначає, що постанови, на які посилається ОСОБА_1 у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у цій справі. Зазначені позивачем норми права не впливають на законність та обґрунтованість судових рішень в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Рух справи, межі та підстави касаційного перегляду
Ухвалою Верховного Суду від 29 жовтня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою AT «Ощадбанк»; клопотання AT «Ощадбанк» про зупинення виконання судових рішень задоволено; зупинено виконання оскаржених судових рішень.
В ухвалі вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені пунктом 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суди в оскаржених судових рішеннях порушили норми процесуального права - пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України та застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах: Верховного Суду: від 16 травня 2019 року у справі № 522/14513/17, від 24 квітня 2019 року у справі № 127/14573/18, від 09 вересня 2019 року у справі № 174/780/16-ц, від 26 грудня 2019 року у справі № 641/8415/17, від 24 червня 2020 року у справі № 455/1076/16-ц, від 18 березня 2023 року у справі № 461/2321/20, від 09 листопада 2022 року у справі № 372/1652/18, від 25 серпня 2020 року у справі № 357/14357/17, від 27 серпня 2020 року у справі № 752/23814/17-ц, від 17 вересня 2020 року у справі № 607/13541/17, від 27 січня 2021 року у справі № 569/13154/20, від 14 червня 2021 року у справі № 760/32455/19, від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц, від 26 квітня 2022 року у справі № 761/15392/19, від 26 квітня 2022 року у справі №645/971/20, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).
Ухвалою Верховного Суду від 16 січня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 .
В ухвалі вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суди в оскаржених судових рішеннях застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 17 червня 2020 року у справі № 521/1892/18, від 15 червня 2022 року у справі № 309/1944/18, від 06 грудня 2018 року у справі № 465/4679/16, від 26 лютого 2020 року у справі № 702/725/17, від 28 листопада 2018 року у справі № 559/321/16, від 10 квітня 2019 року у справі № 609/51/17, від 16 січня 2018 року у справі № 344/2903/14-ц, від 04 червня 2021 року у справі № 816/1889/16, від 28 травня 2020 року у справі № 816/345/17, від 21 січня 2015 року у справі № 6-203цс14, від 06 серпня 2019 року у справі № 0640/4691/18, від 22 травня 2019 року у справі № 572/2429/15-ц, від 14 червня 2021 року у справі № 235/3191/19, від 07 лютого 2018 року у справі № 465/1394/16-ц, порушення норм процесуального права - пункти 1, 3, 4 частини третьої статті 411 ЦПК України).
Ухвалою Верховного Суду від 10 грудня 2025 року справу призначено до судового розгляду. 
Фактичні обставини справи
Суди встановили, що ОСОБА_1 13 лютого 2003 року перебувала в трудових відносинах з АТ «Ощадбанк». 01 лютого 2008 року переведена на посаду заступника начальника відділу по роботі із проблемними активами філії ? Львівське обласне управління АТ «Ощадбанк».
14 грудня 2016 року наказом начальником філії ? Львівське обласне управління АТ «Ощадбанк» № 2833-к від 14 грудня 2016 року «Про звільнення ОСОБА_1 » позивач звільнена з посади у зв`язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці, за пунктом 6 статті 36 КЗпП України.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 16 травня 2017 року у справі № 466/10897/16-ц позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано звільнення ОСОБА_1 з філії ? Львівське обласне управління АТ «Ощадбанк» за пунктом 6 статті 36 КЗпП України незаконним. Визнано недійсним наказ № 2833-к від 14 грудня 2016 року начальника філії Львівське обласне управління АТ «Ощадбанк» Романіва І. М. «Про звільнення ОСОБА_1 » у зв`язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці, за пунктом 6 статті 36 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу (новоствореного) реструктуризації заборгованості та стягнення філії Львівське обласне управління АТ «Ощадбанк» з 14 грудня 2016 року. Стягнено з АТ «Ощадбанк» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 75 466,00 грн.
Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 16 травня 2017 року в частині поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за один місяць звернено до негайного виконання.
На виконання зазначеного рішення 16 травня 2017 року начальником філії Львівське обласне управління АТ «Ощадбанк» Романівим І. М. видано наказ 
№ 697-к «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 », скасовано наказ від 14 грудня 2016 року № 2833-к про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника відділу (новоствореного) по роботі з проблемними активами (п. 1) та поновлено її на посаді заступника начальника відділу реструктуризації заборгованості та стягнення з 14 грудня 2016 року з посадовим окладом 5 000,00 грн на місяць (п. 2).
До звільнення з АТ «Ощадбанк» позивач обіймала посаду заступника начальника відділу по роботі з проблемними активами, і її заробітна плата складалась з посадового окладу в розмірі 5 000,00 грн та персональної надбавки за складність та інтенсивність роботи в розмірі 50 % до посадового окладу.
Відповідно до п. 10.18 Колективного договору, п. 4.2. Положення про оплату праці, п. 2.1.2. Положення про персональні надбавки, персональна надбавка за складність та інтенсивність роботи відноситься до додаткової заробітної плати та встановлюється працівникам, які за специфікою роботи працюють в особливо інтенсивному режимі, та за виконання роботи, що потребує постійної концентрації зусиль, та залежно від кваліфікаційного рівня посади працівника.
17 травня 2017 року начальником філії Львівське обласне управління АТ «Ощадбанк» відповідно до Положення про встановлення та скасування персональних надбавок до посадових окладів працівникам АТ «Ощадбанк», затвердженого постановою правління АТ «Ощадбанк» від 23 листопада 2003 року № 243 (зі змінами і доповненнями)видано наказ № 700-к від 17 травня 2017 року «Про скасування персональної надбавки до посадового окладу ОСОБА_1 ». Підставою для видачі такого наказу слугувала службова записка начальника відділу реструктуризації заборгованості та стягнення ОСОБА_3 від 17 травня 2017 року, в якій останній повідомив керівника про те, що ОСОБА_1 буде виконувати мінімальний обсяг нескладних за змістом завдань і обов`язків, що не вимагають значного досвіду чи інтенсивного характеру виконання.
Згідно з даними табелю обліку робочого часу позивача за травень 2017 року, 16-19 травня 2017 року значиться «НЗ» (не з`явилася), 22 травня 2017 року позивач приступила до роботи.
Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 23 жовтня 2017 року рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 16 травня 2017 року в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу реструктуризації заборгованості та стягнення філії Львівське обласне управління АТ «Ощадбанк» скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення, яким ОСОБА_1 поновлено на раніше займаній посаді заступника начальника відділу по роботі з проблемними активами філії Львівське обласне управління АТ «Ощадбанк» з 14 грудня 2016 року. Рішення в частині стягнення заробітку за час вимушеного прогулу та судових витрат змінено та стягнено середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14 грудня 2016 року по 16 травня 2017 року в сумі 73 406,04 грн. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
На виконання рішення Апеляційного суду Львівської області від 23 жовтня 2017 року 01 листопада 2017 року у справі № 466/10897/16-ц, залишеного без змін постановою Верховного Суду від 13 грудня 2018 року, начальником філії Львівське обласне управління АТ «Ощадбанк» Романівим І. М. видано новий наказ № 1715-к «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 », яким: скасовано наказ № 697-к від 16 травня 2017 року про поновлення на роботі ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу реструктуризації заборгованості та стягнення (п. 1); визнано недійсним наказ від 14 грудня 2016 року № 2833-к про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника відділу по роботі з проблемними активами (п. 2); поновлено ОСОБА_1 на раніше займаній посаді заступника начальника відділу по роботі з проблемними активами філії Львівське обласне управління АТ «Ощадбанк» з 14 грудня 2016 року з місячним посадовим окладом 5 000,00 грн (п. 3).
Відповідно до наказів від 01 березня 2018 року № 286-к, від 03 липня 2018 року № 842-к, від 01 квітня 2019 року № 369-к - з 01 березня 2018 року розмір посадового окладу позивача підвищено відповідно до 5 100,00 грн, 5 565,00 грн та 7 300,00 грн на місяць. Зазначені підвищення посадового окладу позивача відповідають періодам переглядів посадових окладів відповідно до постанов правління АТ «Ощадбанк» від 16 лютого 2018 року № 99 (введено в дію з 01 березня 2018 року), від 28 березня 2018 року № 214 (введено в дію з 01 липня 2018 року) та від 06 березня 2019 року № 140 (введено в дію з 01 квітня 2019 року).
Позиція Верховного Суду
Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. 
Відповідно до частин першої та другої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.
Згідно із частинами другою, третьою статті 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно в колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а в разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті.
До структури заробітної плати входять: основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; додаткова заробітна - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій; інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (статті 2 Закону України «Про оплату праці»).
Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці (МОП) «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. 
Відрахування з заробітної плати дозволяється робити лише за умов та в межах, продиктованих національним законодавством або визначених у колективному договорі чи в рішенні арбітражного органу. Працівників треба поставити до відома таким способом, який компетентна влада визнає за найдоцільніший, про умови й межі, в яких такі відрахування можуть провадитися (стаття 8Конвенції МОП № 95). 
Якщо є потреба, то має бути вжито ефективних заходів, щоб у зручний і легко зрозумілий спосіб інформувати працівників: a) про умови нарахування належної їм заробітної плати до того, як вони стануть на роботу, і щоразу, коли ці умови змінюватимуться; b) під час кожної виплати - про складові елементи заробітної плати за кожен період, такою мірою, якою ці елементи можуть змінюватися (стаття 14 Конвенції МОП№ 95).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника (див. постанову Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі№ 521/1892/18, на яку є посилання у касаційній скарзі позивача).
Працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків (див. постанову Верховного Суду від 04 листопада 2019 року у справі № 750/2140/19, від 20 червня 2019 року у справі 
№ 185/8748/16-ц, від 31 жовтня 2019 року у справі № 569/10189/16-ц, Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-435цс15).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 травня 2019 року у справі № 522/145/17, на яку є посилання у касаційній скарзі АТ «Ощадбанк», вказано, що «умови запровадження й розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються і виплачуються у межах фонду оплати праці з урахуванням результатів фінансово-господарської діяльності компанії, рішення про її встановлення (скасування, зменшення розміру) приймає керівник залежно від наявності коштів (стаття 97 КЗпП України), тобто відповідач діяв згідно з умовами колективного договору та відповідно до умов, передбачених трудовим законодавством, у зв`язку з чим колегія суддів відхиляє доводи скарги з цього приводу».
У постанові Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 квітня 2019 року у справі № 127/14573/18, на яку є посилання у касаційній скарзі АТ «Ощадбанк», вказано, що «частина четверта статті 97 КЗпП України, яка забороняє власникові приймати одностороннє рішення з питань оплати праці, що погіршує умови, встановлені у відповідному порядку, не стосується випадків, коли власник застосовує встановлені на підприємстві відповідно до законодавства умови оплати праці. Прийняття керівником підприємства в межах своєї компетенції рішення про зменшення розміру надбавки, позбавлення працівників надбавок повністю або частково, не можна кваліфікувати як погіршення умов оплати праці. При вирішенні спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи за вислугу років, надбавок та доплат необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат. Працівники, на яких поширюються зазначені нормативно-правові акти, можуть бути позбавлені таких виплат (або розмір останніх може бути зменшено) лише у випадках і за умов, передбачених цими актами. З мотивів відсутності коштів у проведенні вказаних виплат може бути відмовлено в тому разі, коли вони обумовлені в зазначених актах наявністю певних коштів чи фінансування».
Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52).
Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80-81, 83), від 1 липня 2021 року у справі № 9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 1 лютого 2022 року у справі № 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22 вересня 2022 року у справі 
№ 462/5368/16-ц (пункти 4, 36), від 20 червня 2023 року в справі № 554/10517/16-ц (пункт 7.47), від 4 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (пункт 31)).
Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункт 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частини перша, друга та третя статті 367 ЦПК України).
У справі, що переглядається:
29 листопада 2017 року  ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, зокрема в якому просила зобов`язати відповідача поновити попередні умови праці, які існували до дати незаконного звільнення з роботи, в частині встановлення надбавки в розмірі 50 % до посадового окладу з дати 14 грудня 2016 року, здійснити нарахування і виплату індексації заробітної плати, коригування заробітної плати на коефіцієнт підвищення тарифних ставок і посадових окладів, а також стягнути вказані недоотримані виплати заробітної плати за період з 16 травня 2017 року по 31 жовтня 2017 року в загальній сумі 35 375,31 грн та відшкодувати моральну шкоду в розмірі 60 000,00 грн;
03 липня 2019 року позивач подала до суду позовну заяву, якою збільшила (уточнила) позовні вимоги, зокрема заявила також вимогу про визнання незаконним та скасування наказу від 17 травня 2017 року № 700-к «Про скасування персональної надбавки до посадового окладу ОСОБА_1 », збільшила період нарахування вказаних недоотриманих виплат до 03 липня 2019 року та суму їх стягнення до 603 506,87 грн;
касаційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, який врахував аналогічні доводи представника відповідача, що позовна вимога про зобов`язання поновити попередні умови праці, які існували до дати незаконного звільнення з роботи 14 грудня 2016 року, в частині встановлення надбавки в розмірі 50 % до посадового окладу, фактично дублюється (включає в себе) з позовною вимогою про визнання незаконним і скасування наказу №700-к від 17 травня 2017 року «Про скасування персональної надбавки до посадового окладу ОСОБА_1 », оскільки вказана вимога передбачає з`ясування та надання судом оцінки підстав припинення такої виплати позивачу;
вимога про зобов`язання поновити попередні умови праці в частині встановлення надбавки в розмірі 50% до посадового окладу була заявлена при зверненні до суду, оскільки на час такого звернення позивачу не було відомо про підстави припинення її виплати. Суди встановили, що ОСОБА_1 не було ознайомлено із змістом наказу № 700-к від 17 травня 2017 року, копія якого відповідачем надана під час розгляду справи 20 квітня 2018 року у додатку до заперечення банку на позовну заяву ОСОБА_1 та 13 червня 2018 року на виконання вимоги суду;
проте за таких обставин вимогу про визнання незаконним та скасування наказу від 17 травня 2017 року № 700-к слід вважати частковою зміною (уточненням) вимоги про зобов`язання поновити попередні умови праці щодо встановлення надбавки в розмірі 50 % до посадового окладу з 17 травня 2017 року, що за умови прийняття до розгляду уточненої позовної заяви від 03 липня 2019 року не є підставою для відмови у її задоволенні, а також виключає таку відмову внаслідок застосування статі 233 КЗпП України;
суди вважали відсутніми підстави для видання наказу № 700-к від 17 травня 2017 року «Про скасування персональної надбавки до посадового окладу ОСОБА_1 » при поновленні позивача на роботі, порушеним порядок його погодження та який не був доведений до відома позивача на час видання, тому зробили висновок про обґрунтованість позовної вимоги про його скасування;
аналіз касаційної скарги АТ «Ощадбанк» свідчить, що рішення судів в частині відмови у задоволенні вимоги про визнання незаконним та скасування наказу від 17 травня 2017 року № 700-к внаслідок застосування статі 233 КЗпП України відповідач не оскаржує, тому касаційний суд висновок судів про обґрунтованість цієї позовної вимоги не аналізує;
оскільки касаційний суд зробив висновок про відсутність підстав для відмови у задоволенні вказаної вимоги на підставі статі 233 КЗпП України, тому судові рішення в цій частині належить скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 про скасування наказу № 700-к від 17 травня 2017 року; 
при цьому необґрунтованими є доводи позивача, що вказаний наказ є недопустимим доказом у зв`язку з тим, що суд неодноразово витребовував у відповідача його оригінал, однак відповідач надав його лише 2021 року, і виключно витяг із вказаного наказу, оскільки згідно з частиною другою статті 95ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Оригінал указаного наказу суд оглянув в судовому засіданні 10 листопада 2021 року;
суд апеляційної інстанції зробив обґрунтований висновок про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про зобов`язання поновити попередні умови праці в частині встановлення надбавки в розмірі 50 % до посадового окладу за період з 14 грудня 2016 року до 16 травня 2017 року, встановивши, що судовими рішеннями № 466/10897/16-ц на користь ОСОБА_1 стягнено середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14 грудня 2016 року до 16 травня 2017 року в сумі 73 406,04 грн, до розрахунку якого увійшли вказана надбавка (додаткова заробітна плата);
суди не врахували, що спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування. ОСОБА_1 заявила вимоги про зобов`язання відповідача поновити попередні умови праці, які існували до дати незаконного звільнення з роботи, в частині встановлення надбавки в розмірі 50 % до посадового окладу за період з 16 травня 2017 року до 03 липня 2019 року, зобов`язання відповідача здійснити нарахування і виплату індексації заробітної плати, коригування заробітної плати на коефіцієнт підвищення тарифних ставок і посадових окладів з 16 травня 2017 року до 03 липня 2019 року. Разом з тим, за умови пред`явлення у справі належних вимог про визнання незаконним і скасування наказу №700-к від 17 травня 2017 року «Про скасування персональної надбавки до посадового окладу ОСОБА_1 », а також про примусове виконання обов`язку в натурі ? стягнення вказаних недоотриманих виплат заробітної плати за той же період (з часу поновлення позивача на роботі), непотрібно одночасно заявляти по суті аналогічні вимоги, сформульовані як вимоги зобов`язального характеру. Тому у задоволенні таких вимог судам належало відмовити;
з урахуванням викладеного, необґрунтованими є доводи відповідача, що позовна вимога про зобов`язання поновити попередні умови праці, які існували до дати незаконного звільнення, не може розглядатися в порядку цивільного судочинства як позовна вимога із самостійним предметом судового спору, яка пов`язана з судовим контролем за виконанням судового рішення, оскільки така вимога фактично зводиться до поновлення виплати надбавки до посадового окладу як до, так і після поновлення на роботі, та її стягнення, що не є елементом порядку допуску працівника до роботи у зв`язку з поновленням на посаді за рішенням суду.
За таких обставин та враховуючи задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 про скасування наказу № 700-к від 17 травня 2017 року неправильним є висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимоги позивача про стягнення недоотриманих виплат заробітної плати, а апеляційний суд рішення суду в цій частині фактично не перевірив. Від вирішення цієї вимоги залежить і остаточне вирішення вимоги позивача про компенсацію моральної шкоди, яку  ОСОБА_1 пов`язувала з недоотриманням заробітної плати.
Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.
Тому оскаржені судові рішення в частині вирішення вимог про визнання незаконним та скасування наказу, зобов`язання відповідача поновити попередні умови праці, які існували до дати незаконного звільнення з роботи, належить скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, в частині відмови у задоволенні вимог про зобов`язання відповідача здійснити нарахування і виплату індексації заробітної плати, коригування заробітної плати на коефіцієнт підвищення тарифних ставок і посадових окладів - змінити в мотивувальній частині, постанову апеляційного суду скасувати в частині вирішення вимог про стягнення недоотриманих виплат заробітної плати та відшкодування моральної шкоди і передати справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Оскільки встановлено підстави для передачі справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції в частині вимоги про стягнення недоотриманих виплат заробітної плати та відшкодування моральної шкоди, то суд касаційної інстанції інші доводи касаційних скарг сторін не аналізує. 
Колегія суддів відхиляє доводи клопотання АТ «Ощадбанк» про закриття провадження у справі, оскільки аналіз матеріалів справи свідчить, що згідно з довіреності в порядку передоручення від 01 лютого 2017 року, виданої АТ «Ощадбанк» в особі начальника Філії - Львівське обласне управління АТ «Ощадбанк», заступника начальника юридичного відділу завідувача сектору супроводження судового процесу юридичного відділу Філії - Львівське обласне управління АТ «Ощадбанк» Мірошнікова П. В. уповноважено на представництво інтересів АТ «Ощадбанк», зокрема, в судах (т. 1, а. с. 61); довіреність від 26 квітня 2018 року видана АТ «Ощадбанк» в особі голови правління ОСОБА_6 адвокату Мірошнікову П. В. на представництво інтересів АТ «Ощадбанк», зокрема в судах (т. 1, а. с. 187).
Філія як відокремлений підрозділ та представництво, які не є юридичними особами, не наділені цивільною процесуальною дієздатністю і не можуть бути стороною у цивільному процесі, тому справи, в яких відповідачем виступає така філія чи представництво, не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства у зв`язку з відсутністю сторони у цивільному процесі, до якої пред`явлено позов, а отже, неможливістю вирішення цивільного спору (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 червня 2021 року у справі № 760/32455/19 (провадження 
№ 61-16459сво20)).
Оскільки стороною у цьому процесі було АТ «Ощадбанк», представництво інтересів якого здійснював представник АТ «Ощадбанк» Мірошніков П. В., зазначення у позові ОСОБА_1 відповідачем - АТ «Ощадбанк» в особі Філії - Львівське обласне управління АТ «Ощадбанк» не свідчить, що позов нею пред`явлений до Філії.
Тому відсутні підстави для застосування положень статті 255 ЦПК України у цій справі.
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
Доводи касаційних скарг, з урахуванням меж касаційного перегляду, дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційні скарги слід задовольнити частково, оскаржені судові рішення в частині вирішення вимог про визнання незаконним та скасування наказу, зобов`язання відповідача поновити попередні умови праці, які існували до дати незаконного звільнення з роботи, належить скасувати таухвалити в цій частині нове рішення, в частині відмови у задоволенні вимог про зобов`язання відповідача здійснити нарахування і виплату індексації заробітної плати, коригування заробітної плати на коефіцієнт підвищення тарифних ставок і посадових окладів - змінити в мотивувальній частині, постанову апеляційного суду скасувати в частині вирішення вимог про стягнення недоотриманих виплат заробітної плати та відшкодування моральної шкоди і передати справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
У зв`язку з цим не підлягає поновленню виконання оскаржених судових рішень, зупинене ухвалою Верховного Суду від 29 жовтня 2024 року до закінчення касаційного провадження.
Порядок розподілу судових витратвирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Тому розподіл судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат (див. висновок у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18)).
Керуючись статтями 400, 402, 411, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
УХВАЛИВ:
У задоволенні клопотання Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про закриття провадження відмовити.
Касаційні скарги ОСОБА_1 та Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України»задовольнити частково.
Рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 14 червня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 01 жовтня 2024 року в частині вирішення вимог про визнання незаконним та скасування наказу, зобов`язання відповідача поновити попередні умови праці, які існували до дати незаконного звільнення з роботи, скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» поновити попередні умови праці, які існували до дати незаконного звільнення з роботи, відмовити.
Позовну вимогу ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу задовольнити.
Визнати незаконним та скасувати наказ Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» від 17 травня 2017 року № 700-к «Про скасування персональної надбавки до посадового окладу ОСОБА_1 ».
Рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 14 червня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 01 жовтня 2024 року в частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1 про зобов`язання Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» здійснити нарахування і виплату індексації заробітної плати, коригування заробітної плати на коефіцієнт підвищення тарифних ставок і посадових окладів змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.
Постанову Львівського апеляційного суду від 01 жовтня 2024 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1  про стягнення недоотриманих виплат заробітної плати та відшкодування моральної шкоди скасувати і передати справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
З моменту ухвалення постанови суду касаційної інстанції рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 14 червня 2023 року та постанова Львівського апеляційного суду від 01 жовтня 2024 року в скасованих частинах втрачають законну силу і подальшому виконанню не підлягають.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І Пархоменко