УХВАЛА
про продовження процесуального строку

03 лютого 2026 року 
м. Київ
справа №320/32650/23
адміністративне провадження №К/990/49981/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., суддів Чиркіна С.М. та Шарапи В.М., перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Київського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2024 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 жовтня 2025 року
у справі №320/32650/23
за позовом ОСОБА_1 
до Пенсійного фонду України 
про визнання протиправними відмов, визнання обставин, зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач, скаржник) звернувся до адміністративного суду з позовом до Пенсійного фонду України, в якому просив:

- визнати протиправною відмову відповідача здійснити контрольно-ревізійний перерахунок основної, страхової ядерної пенсії з дня призначення згідно з вимогами Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 2014 року №280 (далі - Положення №280), Законів України «Про центральні органи виконавчої влади» від 17 березня 2011 року №3166-VI (далі - Закон №3166-VI), «Про Кабінет Міністрів України» від 27 лютого 2014 року №794-VII (далі - Закон №794-VII), «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року №1788-XII (далі - Закон №1788-XII), «Про звернення громадян» від 02 жовтня 1996 року №393/96-ВР (далі - Закон №393/96-ВР);

- визнати протиправною відмову відповідача на вимогу позивача забезпечити принцип верховенства права і законності; верховенство Конституції України і законів України; Верховенство Рішень Конституційного Суду України; верховенство Цивільного кодексу України;

- визнати протиправною відмову відповідача забезпечити гарантії конституційного права на вимогу сотень офіційних звернень позивача;

- визнати протиправною відмову відповідача на вимогу позивача забезпечити виконання статей 1-3, 8, 16-18 Закону №3166-VI від 17 березня 2011 року та вимоги статей 1-4, 19-21, 23, 41 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» від 07 жовтня 2010 року №2591-IV (далі - Закон №2591-IV);

- визнати протиправною зневагу відповідача у сфері професійної діяльності до основоположних прав і свобод, честі і гідності людини, особи похилого віку - ветерана праці СРСР та України, ветерана-інваліда війни І групи, одного з перших ліквідаторів аварії на Чорнобильській АЕС категорії І, інваліда Чорнобиля І групи внаслідок нещасного випадку при виконанні наказу від 26 квітня 1986 року;

- визнати невиконання загальних положень, передбачених нормами статей 1-11, 26-382, 42 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» від 21 березня 1991 року №875-ХІІ (далі - Закон №875-ХІІ), протиправною дією відповідача, дискримінацією прав інвалідів.

- визнати невиконання, невизнання, порушення, звуження, скасування дії соціального особливого Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року №796-ХІІ (далі - Закон №796-ХІІ) протиправною дією держави та її органів соціальної політики;

- визнати невиконання зобов`язань Високих Договірних Сторін, проголошених та визнаних Україною нормами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, нормами Віденської конвенції про цивільну відповідальність за ядерну шкоду від 21 травня 1963 року (Закон №334/96-ВР), Конвенцією захисту прав інвалідів, - протиправною дією держави України - виконавчої влади;

- визнати та присудити право на страхове, довічне, державне пенсійне забезпечення, як учаснику ліквідації аварії на ЧАЕС виключно із базового страхового середньомісячного заробітку, визначеного за роботу в зоні ЧАЕС (вартістю 3652 рублів СРСР станом на 1986 рік = до 5189 доларів США), виключно у % від ступеня втрати працездатності, виключно у відповідності до Конституції України та Рішень Конституційного Суду України, Указу Президента «Про соціальний захист населення в умовах лібералізації цін» від 27 грудня 1991 року №20 (далі - Указ Президента України №20), постанови Кабінету Міністрів України «Про додаткове коригування рівнів державних пенсій» від 20 липня 1992 року №395 та нормативно-правових актів, якими встановлені коефіцієнти підвищення розміру пенсії, призначеної до 01 січня 1992 року;

- визнати протиправною відмову відповідача здійснити контрольні дії щодо правильності призначення, нарахування та виплати позивачу основної пенсії за ядерну шкоду заподіяну життю та здоров`ю;

- визнати протиправною дією відповідача незастосування Указу Президента України №20 від 27 грудня 1991 року та % втрати працездатності встановленої МСЕК у сторону звуження прав позивача;

- зобов`язати відповідача провести перерахунок основної страхової довічної державної пенсії;

- застосувати при розгляді справи усі подані позивачем докази (довідки, висновки, розпорядження щодо стану здоров`я позивача та пенсійного забезпечення), а також положення Указу Президента України №20, лист Міністерства юстиції України від 04 травня 2009 року №Р-5792-20, лист Верховного Суду України №62-97 від 03 квітня 1997 року, лист Голови Пенсійного фонду України від 07 липня 2023 року, експертний висновок від 30 жовтня 1990 року №272;

- присудити позивачу, виключно на основі базового, фактичного, страхового середньомісячного заробітку, отриманого в зоні ЧАЕС, страховою вартістю 3652 рублів СРСР станом на 1986 рік = до 5189 доларів США станом на 1986 рік, згідно з частиною другою статті 87 Закону №1788-XII, Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV, у відповідно до постанова Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6, у відповідності до Конституції України та припису статті 4 Цивільного кодексу України, у відповідності до Рішень Конституційного Суду України, у % від втрати працездатності встановленої позивачу МСЕК з 04 березня 1991 року;

- присудити шляхом зобов`язання Пенсійного фонду України, невідкладно, у строк 5 днів здійснити перерахунок пенсії позивачу.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2024 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 жовтня 2025 року, відмовлено у задоволенні позову.

Не погодившись з рішеннями судів першої і апеляційної інстанцій, ОСОБА_1 02 грудня 2025 року звернувся з касаційною скаргою до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 16 грудня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху на підставі статті 330 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), у зв`язку з незазначенням підстав касаційного оскарження; статті 332 КАС України, оскільки касаційну скаргу подано з пропуском процесуального строку і особа, яка її подала, не ставить питання про поновлення цього строку та встановлено десятиденний термін з моменту отримання копії ухвали для надання касаційної скарги у новій редакції із зазначенням підстав касаційного оскарження та обґрунтованої заяви про поновлення строку.

Копія ухвали надійшла на поштову адресу позивача 25 грудня 2025 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення №R067061688517.

30 грудня 2025 року на виконання ухвали про залишення касаційної скарги без руху надійшла заява про поновлення строку на касаційне оскарження.

На обґрунтування поважності підстав пропуску строку позивач зазначає, що копія постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 жовтня 2025 року надійшла на його адресу 26 листопада 2025 року, що підтверджується листом Шостого апеляційного адміністративного суду.

Вирішуючи питання обґрунтованості наведених позивачем підстав пропуску строку, колегія суддів встановила, що до заяви про поновлення строку не додано листа Шостого апеляційного адміністративного суду, що виключає можливість у Суду перевірити наведені у заяві доводи на предмет їх достовірності.

Крім того, позивач не наводить підстав касаційного оскарження, передбачених положеннями статті 328 КАС України, про необхідність зазначення яких Суд наголошував в ухвалі від 16 грудня 2025 року про залишення касаційної скарги без руху.

За приписом частини другої статті 121 КАС України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Враховуючи встановлені Судом обставини, а також з метою забезпечення права позивача на справедливий суд, колегія суддів вважає за необхідне продовжити строк для усунення недоліків касаційної скарги.

Керуючись статтями 121, 248, 355, 359 КАС України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Продовжити ОСОБА_1 процесуальний строк для усунення недоліків касаційної скарги.

2. Встановити десятиденний строк з моменту вручення ухвали для усунення встановлених судом недоліків.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Я.О. Берназюк

Судді С.М. Чиркін

В.М. Шарапа