УХВАЛА
Іменем України
19 січня 2026 року 
м. Київ
справа № 1527/3743/12
провадження № 61-16436ск25
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., 
Червинської М. Є.,
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 16 квітня 2025 року та постанову Одеського апеляційного суду від 05 листопада 2025 року за заявою ОСОБА_1 про перегляд рішення Суворовського районного суду м. Одеси 
від 16 лютого 2017 року за нововиявленими обставинами в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за об`єднаним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Виконавчого комітету Одеської міської ради, Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради про визнання недійсним свідоцтва про право власності, за об`єднаним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про витребування майна та усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про витребування майна та усунення перешкод у користуванні та розпорядження майном.
ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , Виконавчого комітету Одеської міської ради, Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради про визнання недійсним свідоцтва про право власності.
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2017 року, залишеним без змін ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 18 квітня 2017 року, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Виконавчого комітету Одеської міської ради, Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради про визнання недійсним свідоцтва про право власності задоволено частково.
Визнано недійсним свідоцтво про право власності на об`єкт - будівлю кафе-бар, за адресою: АДРЕСА_1 , серія НОМЕР_1 , видане 15 вересня 2011 року виконавчим комітетом Одеської міської ради на ім`я ОСОБА_1 .
У інший частині позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Виконавчого комітету Одеської міської ради, Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради про визнання недійсним свідоцтва про право власності відмовлено.
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя задоволено.
Поділено будівлю кафе-бар «ІНФОРМАЦІЯ_1», за адресою: 
АДРЕСА_1 , яка в цілому складається з літера «А» загальною площею 768, 5 кв. м, між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 .
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини нежитлової будівлі кафе-бару «ІНФОРМАЦІЯ_1», за адресою: АДРЕСА_1 , яка в цілому складається з літ. «А» загальною площею 768, 5 кв. м.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини нежитлової будівлі кафе-бару «ІНФОРМАЦІЯ_1», розташованого за вказаною адресою, яка в цілому складається з літ. «А» загальною площею 768, 5 кв. м.
Вирішено питання розподілу судових витрат.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про витребування майна та усунення перешкод у користуванні та розпорядження майном залишено без задоволення.
Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 26 липня 2017 року апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» відхилено.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2017 року залишено без змін.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 13 листопада 2017 року касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за об`єднаним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Виконавчого комітету Одеської міської ради, Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради про визнання недійсним свідоцтва про право власності, за об`єднаним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про витребування майна та усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 18 квітня 2017 року закрито.
Касаційні скарги ОСОБА_1 відхилено. Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» відхилено.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2017 року, ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 18 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 26 липня 2017 року залишено без змін.
У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про перегляд рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2017 року за нововиявленими обставинами.
Заява обґрунтована тим, що при ухваленні рішення від 16 лютого 2017 року Суворовським районним судом м. Одеси були застосовані умови та правові наслідки, які були встановлені мировою угодою, затвердженою ухвалою 
від 28 квітня 2010 року та які втратили правове значення та не підлягали виконанню сторонами, як встановлено у рішенні Суворовського районного суду м. Одеси від 15 лютого 2024 року у справі № 523/8781/23; при ухваленні рішення від 16 лютого 2017 року було застосовано волевиявлення 
ОСОБА_1 при укладенні мирової угоди, а саме: «встановлено наявність волі ОСОБА_1 на відчуження належного їй майна, павільйону-бару «ДЕШ» на користь ОСОБА_2 , що підтверджується заявами, які знаходяться у матеріалах справи, а саме: заява ОСОБА_1 про скасування заходів забезпечення позову у зв`язку із мировою угодою; заявою ОСОБА_1 про затвердження мирової угоди; мирова угода від 20 квітня 2010 року; заява, з якої вбачається, що ОСОБА_1 з мировою угодою згодна та просить розглядати її у її відсутності від 28 квітня 2010 року»; вважала, що суд першої інстанції при прийнятті рішення від 16 лютого 2017 року застосував дії ОСОБА_1 , спрямовані на припинення її цивільних прав та обов`язків при укладенні мирової угоди від 20 квітня 2010 року, затвердив та використав пункти 4 мирової угоди від 20 квітня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо домовленості між ними на набуте майно; вважала, що у разі використання судом умов та правових наслідків мирової угоди при постановлені рішення від 16 лютого 2017 року остання діяла як у просторі так і у часі; ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про визнання мирової угоди недійсною, у задоволені якого рішенням Суворовського районного суду 
м. Одеси від 15 лютого 2024 року у справі № 523/8781/23 було відмовлено; вважала, що обставина встановлена у рішенні суду від 15 лютого 2024 року у справі № 523/8781/23, а саме, що у разі скасування ухвали про визнання (затвердження) мирової угоди, всі умови, які були встановлені даною мировою угодою, втрачають правове значення, та не підлягають виконанню сторонами, спростовує факти, покладені в основу судового рішення від 16 лютого 
2017 року та впливає на висновки суду під час його ухвалення так, що якби вказана обставина була відома особам, які беруть участь у справі, то зміст судового рішення був би іншим.
Враховуючи викладене, просила суд скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2017 року за нововиявленими обставинами, постановити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 в задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Виконавчого комітету Одеської міської ради, Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради про визнання недійсним свідоцтва про право власності, постановити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 в задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, постановити нове рішення, яким задовольнити позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про витребування майна та усунення перешкод у користуванні та розпорядження майном.
Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 16 квітня 2025 року, залишеною без змін постановою Одеського апеляційного суду 
від 05 листопада 2025 року, відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні заяви про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 16 лютого 2017 року у справі № 1527/3743/12.
25 грудня 2025 року  ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 16 квітня 
2025 року та постанову Одеського апеляційного суду від 05 листопада 
2025 року з пропуском строку на касаційне оскарження.
Заявник зазначає, що копію оскаржуваної постанови апеляційного суду вона отримала на електронну адресу 26 листопада 2025 року, що підтверджується копією листа, який надійшов на електрону пошту заявника.
Згідно з частинами першою, другою статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
Згідно з частиною першою статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Перевіривши доводи клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень, суд вважає, що клопотання підлягає задоволенню.
Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження, виходячи з наступного.
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Відповідно до частини першої та другої статті 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами. Підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є, зокрема, істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи; встановлений вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності, що набрали законної сили, факт надання завідомо неправильного висновку експерта, завідомо неправдивих показань свідка, завідомо неправильного перекладу, фальшивості письмових, речових чи електронних доказів, що призвели до ухвалення незаконного рішення у даній справі; скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду.
Згідно з частиною четвертою статті 423 ЦПК України не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами: переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи; докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом.
Частиною п`ятою статті 423 ЦПК України визначено, що при перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову.
Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно виходив із того, що наведені заявником підстави та обставини, зокрема рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15 лютого 2024 року у справі № 523/8781/23, у якому міститься посилання на те, що у разі скасування ухвали про визнання (затвердження) мирової угоди, всі умови, які були встановлені даною мировою угодою, втрачають правове значення, та не підлягають виконанню сторонами, не є нововиявленими у розумінні статті 423 ЦПК України.
Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.
Керуючись частинами четвертою і п`ятою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Поновити  ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 16 квітня 2025 року та постанови Одеського апеляційного суду від 05 листопада 2025 року.
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 16 квітня 2025 року та постанову Одеського апеляційного суду від 05 листопада 
2025 року за заявою ОСОБА_1 про перегляд рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2017 року за нововиявленими обставинами в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за об`єднаним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Виконавчого комітету Одеської міської ради, Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради про визнання недійсним свідоцтва про право власності, за об`єднаним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про витребування майна та усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном відмовити. 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

Є. В. Коротенко

М. Є. Червинська