ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2026 року
м. Київ

справа № 554/10397/16-ц
провадження № 61-854св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Ситнік О. М.
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Сердюка В. В., Фаловської І. М.,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави  від 02 травня 2024 року в складі судді Гольник Л. В.та постанову Полтавського апеляційного суду від 18 грудня 2024 року в складі колегії суддів Дорош А. І., Лобова О. А., Триголова В. М.
у справі за позовом першого заступника керівника Полтавської місцевої прокуратури до Виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради, Шевченківської районної у м. Полтаві ради, ОСОБА_2 , треті особи: Полтавська міська рада, Полтавське міське управління земельних ресурсів та земельного кадастру, Управління з питань містобудування та архітектури, про визнання недійсним та скасування рішень про надання у власність земельної ділянки, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, повернення земельної ділянки та
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовної заяви
У грудні 2016 року перший заступник керівника Полтавської місцевої прокуратури звернувся до суду з позовом, у якому просив:
- визнати недійсним та скасувати рішення Виконавчого комітету Октябрської районної у м. Полтаві ради від 23 грудня 2008 року № 617, яким  ОСОБА_2 надано дозвіл на виготовлення проєкту відведення зі складу земель житлової та громадської забудови міста земельну ділянку на  АДРЕСА_1 площею 1000 кв. м для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд;
- визнати недійсним та скасувати рішення сесії Октябрської районної у м. Полтаві ради від 24 грудня 2008 року про затвердження рішення Виконавчого комітету Октябрської районної у м. Полтаві ради від 23 грудня 2008 року № 617;
- визнати недійсним та скасувати рішення Виконавчого комітету Октябрської районної у м. Полтаві ради від 24 березня 2009 року за №129, яким затверджено проєкт відведення та передано у власність  ОСОБА_2 зі складу земель житлової та громадської забудови міста земельну ділянку на  АДРЕСА_1 площею 1000 кв. м для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд;
- визнати недійсним та скасувати рішення сесії Октябрської районної у м. Полтаві ради від 26 березня 2009 року про затвердження рішення Виконавчого комітету Октябрського районної у м. Полтаві ради від 24 березня 2009 року №129;
- визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянкувід 29 травня 2009 року серії ЯИ № 517559;
- зобов`язати  ОСОБА_2 повернути до земель запасу Полтавської міської ради земельну ділянку в    АДРЕСА_1 площею 1000 кв. м з кадастровим номером 5310137000:15:017:0025, вартістю  109 877,00 грн. 
Позов обґрунтований тим, що проведеною перевіркою в порядку нагляду за додержанням і застосуванням законів у діяльності Полтавської міської ради встановлено порушення вимог Земельного кодексу (далі - ЗК) України під час розпорядження землями парку «Перемога» у м. Полтаві. Так, за результатами розслідування щодо засудженого завідуючого Полтавським сектором охорони навколишнього природного середовища ОСОБА_4 за частиною другою статті 367 Кримінального кодексу (далі - КК) України встановлено, що він упродовж 2009-2010 років незаконно погодив висновки про погодження проєктів землеустрою щодо надання у власність 17 земельних ділянок на території заповідного парку-пам`ятника садово-паркового мистецтва місцевого значення парку «Перемога». Прокурор зазначав, що ОСОБА_2 незаконно погоджено та передано у власність земельну ділянку на АДРЕСА_1 площею 1000 кв. м, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться під об`єктом природно-заповідного фонду - заповідного парку-пам`ятника садово-паркового мистецтва місцевого значення парку «Перемога» у м. Полтаві.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
Справу суди розглядали неодноразово.
02 травня 2024 року рішенням Октябрського районного суду м. Полтави позов першого заступника керівника Полтавської місцевої прокуратури задоволено.
- визнано недійсним та скасовано рішення Виконавчого комітету Октябрської (нині Шевченківської) районної у м. Полтаві ради від 23грудня 2008 року № 617, яким  ОСОБА_2 надано дозвіл на виготовлення проєкту відведення зі складу земель житлової та громадської забудови міста земельну ділянку на   АДРЕСА_1 площею 1000 кв. м для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд;
- визнано недійсним та скасовано рішення сесії Октябрської (нині Шевченківської) районноїв м. Полтаві ради від 24грудня 2008 року про затвердження рішення Виконавчого комітету Октябрської районної у м. Полтаві ради від 23 грудня 2008 року №617;
- визнано недійсним та скасовано рішення Виконавчого комітету Октябрської (нині Шевченківської) районної у м. Полтаві ради від 24березня 2009 року за  № 129, яким затверджено проєкт відведення та передано у власність  ОСОБА_2 зі складу земель житлової та громадської забудови міста земельну ділянку на  АДРЕСА_1 площею 1000 кв.м для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд;
- визнано недійсним та скасовано рішення сесії Октябрської (нині Шевченківської) районної у м. Полтаві ради від 26 березня 2009 року про затвердження рішення Виконавчого комітету Октябрського районної у  м. Полтава ради від 24 березня 2009 року №129;
- визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку  від 29травня 2009 року серії ЯИ № 517559;
- повернуто територіальній громаді м. Полтави земельну ділянку на  АДРЕСА_1 площею 1000 кв. м з кадастровим номером 5310137000:15:017:0025.Вирішено питання про розподіл судових витрат.
18 грудня 2024 року постановою Полтавського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 02 травня 2024 року в частині задоволених позовних вимог про визнання недійсним та скасування рішень про надання у власність земельної ділянки, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянки скасовано і ухвалено нове рішення в цій частині вимог. У задоволенні позову першого заступника керівника Полтавської місцевої прокуратури до Виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради, Шевченківської районної у м. Полтаві ради, ОСОБА_2 , треті особи: Полтавська міська рада, Полтавське міське управління земельних ресурсів та земельного кадастру, Управління з питань містобудування та архітектури, про визнання недійсним та скасування рішень про надання у власність земельної ділянки, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку відмовлено. В іншій частині рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 02 травня 2024 року залишено без змін.
Апеляційний суд керувався тим, що спірна земельна ділянка, яка розташована в межах парку-пам`ятки садово-паркового мистецтва «Перемога», належала впродовж десятків років до виникнення спірних правовідносин і належить до земель природно-заповідного фонду. Верховна Рада України не погодила припинення права комунальної власності на землі парку-пам`ятки садово-паркового мистецтва місцевого значення - парку «Перемога» у м. Полтаві. Земельна ділянка  ОСОБА_2 була оформлена неправомірно, оскільки знаходиться на території парку-пам`ятки садово-паркового мистецтва «Перемога» і взагалі не могла бути передана у приватну власність фізичній особі. Ефективним способом судового захисту щодо повернення земельної ділянки природно-заповідного фонду власнику є негаторний позов, який може бути пред`явлений позивачем упродовж усього часу, поки існує відповідне правопорушення. 
Апеляційний суд зазначив, що, ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині визнання недійсним та скасування рішень про надання у власність земельної ділянки, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, суд першої інстанції не врахував, що оскаржені рішення органів місцевого самоврядування не стосуються  ОСОБА_2 як останнього набувача земельної ділянки, вимоги прокурора про визнання незаконними та скасування рішень органів місцевого самоврядування, на підставі яких земельну ділянку було оформлено за  ОСОБА_2 , не призводять відновлення порушеного права територіальної громади м.Полтави. За таких обставин у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Апеляційний суд зазначив, що з цих же підстав не є необхідним для вирішення питання про належність права власності на земельну ділянку та для усунення перешкод територіальній громаді у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою і визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку.
Короткий зміст вимог касаційної скарги

16 січня 2025 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 02 травня 2024 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 18 грудня 2024 року, в якій просить їх скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовув повному обсязі. 

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно послався на вирок Київського районного суду м. Полтави від 23 квітня 2015 року як на доказ, адже вироком не встановлено, що саме її земельна ділянка знаходиться на території парку «Перемога», лише зазначено, що за відсутності землевпорядної документації та офіційно визначених меж парку «Перемога» еколог ОСОБА_4 міг відмовити в погодженні виділення земельних ділянок. Вона заявляла клопотання про витребування кримінальної справи, в задоволенні якого суди відмовили.

Висновок комісійної судової земельно-технічної експертизи від 29 вересня 2014 року № 5630/10685 мав оцінюватися як письмовий доказ, долучений до позову. 

Прокурором не доведено існування об`єкта природно-заповідного фонду за адресою: АДРЕСА_2 та належності її земельної ділянки на   АДРЕСА_1 до цього об`єкта. Матеріали справи не містять доказів існування рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про створення парку-пам`ятки садово-паркового мистецтва місцевого значення - парку «Перемога» площею 30,9 га. 

Жодною нормою чинного законодавства України не передбачено визнання раніше створених парків-пам`яток садово-паркового мистецтва місцевого значення об`єктами природно-заповідного фонду у розумінні Закону України від 16 червня 1992 року № 2456-XII «Про природно-заповідний фонд України» (далі - Закон № 2456-XII), який набрав чинності 25 липня 1992 року. У матеріалах справи немає належних та допустимих у розумінні наведеного закону доказів створення спірного об`єкта природно-заповідного фонду. Проєкт створення та утримання об`єкта природно-заповідного фонду місцевого значення - парку-пам`ятки садово-паркового мистецтва місцевого значення - парку «Перемога» не є належним доказом у справі. 

Суд позбавив її права на земельну ділянку без надання будь-якої компенсації або іншого відповідного відшкодування, що свідчить про непропорційне втручання в право на мирне володіння майном. У позові не наведено жодного доказу на підтвердження її обізнаності в тому, що надана земельна ділянка може знаходитися на території парку «Перемога» та земель природно-заповідного фонду, тому вона є добросовісним набувачем. 

Суди не врахували правові висновки, викладені: в постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року в справі № 925/1351/19,  про неможливість покладення на відповідача додаткового обов`язку перевіряти та аналізувати обставини правомірності попередніх переходів майна, зокрема обставини вибуття майна з володіння позивача; упостановах Верховного Суду від 29 січня 2020 року в справах № 554/10516/16, № 554/10379/16-ц,  № 554/10827/16-ц, стосовно вирішення аналогічних позовів щодо суміжних земельних ділянок. 

Апеляційний суд безпідставно застосував постанову Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 року в справі № 554/10517/16-ц в частині невизнання незаконними та нескасування рішень органів місцевого самоврядування про виділення й передачу земельної ділянки у приватну власність. 

Суди безпідставно не застосували заявлену нею позовну давність. 

Позиція інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу Полтавська окружна прокуратура зазначає, що 20 червня 2023 року постановою Великої Палати Верховного Суду в справі № 554/10517/16-ц вирішено аналогічний спір щодо суміжної з  ОСОБА_1 земельної ділянки.Позов першого заступника керівника Полтавської місцевої прокуратури задоволено частково. Повернуто територіальній громаді м. Полтави земельну ділянку на АДРЕСА_1, площею 1000 кв. м із кадастровим номером 5310137000:15:017:0020. Відмовлено у задоволенні позову про визнання незаконними та скасування рішення Виконавчого комітету Октябрської районної в м. Полтаві ради від 28 жовтня 2008 року № 502, рішення сесії Октябрської районної в м. Полтаві ради від 30 жовтня 2008 року про затвердження рішення Виконавчого комітету Октябрської районної в м. Полтаві ради від 28 жовтня 2008 року № 502, рішення Виконавчого комітету Октябрської районної в м. Полтаві ради від 24 лютого 2009 року № 87, яким затверджено проєкт відведення та передано у власність відповідачу із земель житлової та громадської забудови міста земельну ділянку, рішення сесії Октябрської районної в м. Полтаві ради від 26 березня 2009 року про затвердження рішення Виконавчого комітету Октябрської районної в м. Полтаві ради від 24 лютого 2009 року № 87, а також про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 517556 від 05 червня 2009 року. 

Вироком Київського районного суду м. Полтави від 23 квітня 2015 року в справі № 552/401/15-к, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 02 липня 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 листопада 2015 року, встановлено незаконність надання у власність земельних ділянок громадянам на території парку «Перемога», зокрема й спірної земельної ділянки  ОСОБА_2 . 

Висновок комісійної судової земельно-технічної експертизи від 29 вересня 2014 року № 5630/10685 досліджувався під час розгляду кримінальної справи та ухвалення обвинувального вироку.  ОСОБА_2  не спростувала належності висновку комісійної судової земельно-технічної експертизи як доказу. 

Незаконність набуття права власності на спірну земельну ділянку також підтверджується обставинами, встановленими постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 20 січня 2014 року в справі № 816/4424/13-а, якою задоволено позов прокурора про скасування рішення XVI сесії Полтавської міської ради VI скликання від 08 грудня 2011 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою та оформлення права постійного користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_2 » (що також віднесено до земель парку «Перемога»), визнано протиправним та скасовано вказане рішення.

Ураховуючи поведінку органів місцевого самоврядування, які прийняли протиправні рішення, так і поведінку ОСОБА_1 щодо отримання у власність земельної ділянки на території об`єкта природно-заповідного фонду для будівництва й обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, загальний інтерес у контролі за використанням цієї ділянки для гарантування безпечності довкілля, непогіршення екологічної ситуації, забезпечення правомірного, раціонального й ефективного користування земельними ділянками у межах парку-пам`ятки садово-паркового мистецтва місцевого значення «Перемога» переважає приватний інтерес ОСОБА_1 у збереженні нею контролю за цією ділянкою. 

ОСОБА_1 як мешканка м. Полтави не могла не знати, що земельна ділянка знаходиться в межах парку «Перемога». У силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак земельної ділянки, проявивши розумну обачність, вона не могла не знати, що ця земельна ділянка розташована у міському парку. ОСОБА_1 може заявити про відшкодування завданої їй шкоди. 

Ефективним способом захисту щодо повернення земельної ділянки природно-заповідного фонду власнику є негаторний позов, який може бути пред`явлений позивачем впродовж усього часу, поки існує відповідне правопорушення. 

Фактичні обставини справи, встановлені судами
24 грудня 1970 року рішенням Виконавчого комітету Полтавської міської ради депутатів трудящих № 555 затверджено та взято під охорону, зокрема, пам`ятку природи місцевого значення парк «Перемога» площею 10 га на АДРЕСА_2 та закріплено її за Виконавчим комітетом Полтавської міської ради.
20 червня 1984 рокурішенням Полтавської обласної ради депутатів трудящих № 242 «Про віднесення пам`яток природи місцевого значення за категоріями згідно нової класифікації та затвердження нововиявлених заповідних територій і природних об`єктів», зокрема за рішенням від 24 грудня 1970 року № 555, пам`ятки природи місцевого значення віднесено до категорії парків-пам`яток садово-паркового мистецтва, до якої згідно з додатком № 2 до вказаного рішення віднесено парк «Перемога», розташований на АДРЕСА_2 та передано під охорону виконкому Полтавської міської ради.
22 листопада 1984 року рішенням Виконавчого комітету Полтавської обласної ради № 453 затверджено межі територій та об`єктів природно-заповідного фонду місцевого значення, згідно з яким парк «Перемога» віднесено до парку-пам`ятки садового-паркового мистецтва місцевого значення площею 30,9 га.
27 травня 2001 року Дирекцією міського парку культури та відпочинку взято на себе охоронне зобов`язання щодо забезпечення режиму охорони та збереження парку пам`ятки садово паркового мистецтва парк «Перемога» відповідно до рішення Виконавчого комітету Полтавської обласної ради депутатів трудящих від 24 грудня 1970 року № 555 у межах м. Полтави, загальною площею 30,9 га.
08 грудня 2011 року рішенням XVI сесії Полтавської міської ради VIскликання затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі за адресою: АДРЕСА_2 та оформлено в постійне користування управлінню культури Виконавчого комітету Полтавської міської ради дві земельні ділянки площею 12,4954 га та 12,2151 га за адресою: АДРЕСА_2 , парк «Перемога» (землі рекреаційного призначення).
Рішенням Виконавчого комітету Октябрської районної у м. Полтаві ради від 23 грудня 2008 року № 617 ОСОБА_2 надано дозвіл на виготовлення проекту відведення зі складу земель житлової та громадської забудови міста земельної ділянки на АДРЕСА_1 , площею 1 000,00 кв. м для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

Рішенням сесії Октябрської районної у м. Полтаві ради від 24 грудня 2008 року затверджено рішення Виконавчого комітету Октябрської районної у м. Полтаві ради від 23 грудня 2008 року № 617, яким ОСОБА_2 надано дозвіл на виготовлення проекту відведення зі складу земель житлової та громадської забудови.

Згідно з висновком про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки від 20 лютого 2009 року ОСОБА_2 погоджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд на АДРЕСА_1 .

Рішенням Виконавчого комітету Октябрської (нині Шевченківської) районної у м. Полтаві ради від 24 березня 2009 року за № 129 затверджено проект відведення та передано у власність ОСОБА_2 зі складу земель житлової та громадської забудови міста земельну ділянку на АДРЕСА_1 , площею 1000 кв. м, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

Рішенням Октябрської районної у м. Полтаві ради від 26 березня 2009 року затверджено рішення Виконавчого комітету Октябрського районної у м. Полтаві ради від 24 березня 2009 року № 129, яким затверджено проєкт відведення та передано у власність ОСОБА_2 зі складу земель житлової та громадської забудови міста земельну ділянку на АДРЕСА_1 , площею 1000 кв. м, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

Видано державний акт на право власності від 29 травня 2009 року серії ЯИ № 517559 на ім`я ОСОБА_2 
23 березня 2013 року заступником прокурора м. Полтави винесено постанову про проведення перевірки за додержанням і застосуванням законів у діяльності Полтавської міської ради, за результатами якої були виявлені порушення щодо земельної ділянки парку, який є об`єктом природно-заповідного фонду, та внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення.
20 червня 2013 року прокурором було направлено подання про усунення порушень вимог земельного та податкового законодавства, яке рішенням Полтавської міської ради від 12 липня 2013 року відхилено.
Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 20 січня 2014 року в справі № 816/4424/13-а задоволено позов прокурора про скасування рішення XVI сесії Полтавської міської ради VI скликання від 08 грудня 2011 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою та оформлення права постійного користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_2 » (що також віднесено до земель парку «Перемога»), визнано протиправним та скасовано вказане рішення.

Вироком Київського районного суду м. Полтави від 23 лютого 2015 року визнано завідуючого Полтавським сектором охорони навколишнього середовища Державного управління охорони навколишнього середовища у Полтавській області ОСОБА_4 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 367 КК України.

Зазначеним вироком встановлено протиправність дій ОСОБА_4 щодо погодження проєктів землеустрою з відведення у власність 17 земельних ділянок із земель пам`ятки природи місцевого значення - парку «Перемоги» для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд, загальною площею 1,62 га, зокрема й належної ОСОБА_2 земельної ділянки.

Позиція Верховного Суду

Касаційне провадження в справі відкрито з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги, відзиву та виснував, що касаційну скаргу необхідно задовольнити частково, з огляду на таке. 

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

До земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим (стаття 18 ЗК України).

Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення (частина перша статті 19 ЗК України).

Статтею 43 ЗК України встановлено, що землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду.

Згідно зі статтею 44 ЗК України до земель природно-заповідного фонду включаються природні території та об`єкти (природні заповідники, національні природні парки, біосферні заповідники, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища), а також штучно створені об`єкти (ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва).

Землі природно-заповідного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Порядок використання земель природно-заповідного фонду визначається законом (стаття 45 ЗК України).

Статтею 7 Закону № 2456-XII передбачено, що на землях природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення забороняється будь-яка діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на стан природних та історико-культурних комплексів та об`єктів чи перешкоджає їх використанню за цільовим призначенням.

Відповідно до статті 9 Закону № 2456-XII території та об`єкти природно-заповідного фонду з додержанням вимог, встановлених цим Законом та іншими актами законодавства України, можуть використовуватися: у природоохоронних цілях; у науково-дослідних цілях; в оздоровчих та інших рекреаційних цілях; в освітньо-виховних цілях; для потреб моніторингу навколишнього природного середовища.

Парками-пам`ятками садово-паркового мистецтва оголошуються найбільш визначні та цінні зразки паркового будівництва з метою охорони їх і використання в естетичних, виховних, наукових, природоохоронних та оздоровчих цілях. Парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва загальнодержавного значення є природоохоронними рекреаційними установами. Оголошення парків-пам`яток садово-паркового мистецтва провадиться з вилученням у встановленому порядку або без вилучення земельних ділянок, водних та інших природних об`єктів у їх власників або користувачів. На території парків-пам`яток садово-паркового мистецтва можуть проводитися наукові дослідження (стаття 37 Закону № 2456-XII).

Згідно з частиною першою статті 38 Закону № 2456-XII на території парків-пам`яток садово-паркового мистецтва забороняється будь-яка діяльність, що не пов`язана з виконанням покладених на них завдань і загрожує їх збереженню. На території парків-пам`яток садово-паркового мистецтва забезпечується проведення екскурсій та масовий відпочинок населення, здійснюється догляд за насадженнями, включаючи санітарні рубки, рубки реконструкції та догляду з підсадкою дерев і чагарників ідентичного видового складу, замість загиблих, вживаються заходи щодо запобігання самосіву, збереження композицій із дерев, чагарників і квітів, трав`яних газонів (частина друга статті 38 Закону № 2456-XII).

Частиною п`ятою статті 38 Закону № 2456-XII встановлено, що власники або користувачі земельних ділянок, водних та інших природних об`єктів, оголошених парками-пам`ятками садово-паркового мистецтва, беруть на себе зобов`язання щодо забезпечення режиму їх охорони та збереження.

Відповідно до частини п`ятої статті 53 Закону № 2456-XII території та об`єкти природно-заповідного фонду або їх частини, що створюються чи оголошуються без вилучення земельних ділянок, що вони займають, передаються під охорону підприємствам, установам, організаціям і громадянам обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями, органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища з оформленням охоронного зобов`язання.

Як визначено статтею 81 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). 

Згідно з пунктами «а», «в» частини третьої статті 83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать: землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо); землі під об`єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом.

Частина перша статті 150 ЗК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, відносить до особливо цінних земель, зокрема, землі природно-заповідного фонду. 

Земельні ділянки особливо цінних земель, що перебувають у державній або комунальній власності, можуть вилучатися (викуплятися) для будівництва об`єктів загальнодержавного значення, доріг, ліній електропередачі та зв`язку, трубопроводів, осушувальних і зрошувальних каналів, геодезичних пунктів, житла, об`єктів соціально-культурного призначення, нафтових і газових свердловин та виробничих споруд, пов`язаних з їх експлуатацією, за постановою Кабінету Міністрів України або за рішенням відповідної місцевої ради, якщо питання про вилучення (викуп) земельної ділянки погоджується Верховною Радою України (частина друга статті 150 ЗК України у редакції, чиній на час виникнення спірних правовідносин).

Системний аналіз вищенаведених норм права дозволяє зробити висновок про те, що землі природно-заповідного фонду, що перебувають у комунальній власності, не підлягають приватизації. Такі землі можуть перебувати у приватній власності лише у зв`язку з формуванням на цих земельних ділянках об`єктів природно-заповідного фонду чи включення земельних ділянок, що належать фізичним чи юридичним особам, до земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення). Вилучення (викуп) земель природно-заповідного фонду із комунальної власності, зокрема, для будівництва житла був можливим тільки на підставі постанови Кабінету Міністрів України або за рішенням відповідної місцевої ради, якщо вилучення (викуп) земельної ділянки погодила Верховна Рада України.

Пунктом 24 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України визначено, що до встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду їх межі визначаються відповідно до проектів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду.

Суди встановили, що 24 грудня 1970 року рішенням Виконавчого комітету Полтавської міської ради депутатів трудящих № 555 затверджено та взято під охорону, зокрема, пам`ятку природи місцевого значення парк «Перемога» площею 10 га на АДРЕСА_2 та закріплено її за Виконавчим комітетом Полтавської міської ради. 

20 червня 1984 року рішенням Полтавської обласної ради депутатів трудящих № 242 «Про віднесення пам`яток природи місцевого значення за категоріями згідно нової класифікації та затвердження нововиявлених заповідних територій і природних об`єктів», зокрема за рішенням від 24 грудня 1970 року № 555, пам`ятки природи місцевого значення віднесено до категорії парків-пам`яток садово-паркового мистецтва, до якої згідно з додатком № 2 до вказаного рішення віднесено парк «Перемога», розташований на просп. Першотравневому в м. Полтаві та передано під охорону виконкому Полтавської міської ради.

22 листопада 1984 року рішенням Виконавчого комітету Полтавської обласної ради № 453 затверджено межі територій та об`єктів природно-заповідного фонду місцевого значення, згідно з яким парк «Перемога» віднесено до парку-пам`ятки садового-паркового мистецтва місцевого значення площею 30,9 га.

27 травня 2001 року Дирекцією міського парку культури та відпочинку взято на себе охоронне зобов`язання щодо забезпечення режиму охорони та збереження парку пам`ятки садово паркового мистецтва парк «Перемога» відповідно до рішення Виконавчого комітету Полтавської обласної ради депутатів трудящих від 24 грудня 1970 року № 555 у межах м. Полтави, загальною площею 30,9 га.

Відповідно до частини п`ятої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 20 січня 2014 року в справі № 816/4424/13-а встановлено, що з дати прийняття рішень від 24 грудня 1970 року № 555 та від 22 листопада 1984 року № 453, парк «Перемога» з відповідними площами входить(є підставою включення) до Переліку територій та об`єктів природно-заповідного фонду Полтавської області. Відповідно до таблиці 4 «Перелік територій та об`єктів природно-заповідного фонду загальнодержавного та місцевого значення, розташованих у Полтавській області» станом на 01 березня 2013року парк «Перемога» площею 30,9 га, розташований за адресою: АДРЕСА_2, включено до парків-пам`яток садово-паркового мистецтва та віднесено до відання Полтавського міського парку культури і відпочинку «Перемога». Управлінням Держземагенства в м. Полтаві Полтавської області листом від 14 січня 2014 року № 02-30/06-13/17 надано відомості із державної статистичної звітності, відповідно до яких (за даними форми 6-зем) земельна ділянка Полтавського міського парку культури та відпочинку «Перемога» за адресою:  АДРЕСА_2 обліковується як землі природоохоронного призначення (рядок 84), землі, що використовуються для відпочинку та інші відкриті землі (графа 55), площею 12,4954 га.

Такі ж обставини встановлені постановою Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 року в справі № 554/10517/16-ц, якою розглянуто аналогічний спір щодо суміжної з  ОСОБА_1 земельної ділянки -  АДРЕСА_1 . 

Велика Палата Верховного Суду виснувала, що Верховна Рада України не погодила припинення права комунальної власності на землі парку-пам`ятки садово-паркового мистецтва місцевого значення - парку «Перемога» у м. Полтаві. Земельна ділянка оформлена неправомірно, оскільки вона знаходиться на території парку-пам`ятки садово-паркового мистецтва «Перемога» і взагалі не могла бути передана у приватну власність фізичній особі.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). 

Крім того, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою (частина шоста статті 82 ЦПК України). 

Вироком Київського районного суду м. Полтави від 23 квітня 2015 року, що набрав законної сили, ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення за частиною другою статті 367 КК України, оскільки він, працюючи на посаді завідуючого Полтавським сектором охорони навколишнього природного середовища Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Полтавській області, упродовж 2009 -2010 років незаконно затвердив висновки про погодження проєктів із землеустрою щодо надання у власність 17 земельних ділянок на території заповідного парку-пам`ятки садово-паркового мистецтва місцевого значення - парку «Перемога», зокрема і для   ОСОБА_2 . 

Отже, обставини про те, що парк «Перемога» площею 30,9 га, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , включено до парків-пам`яток садово-паркового мистецтва та Переліку територій та об`єктів природно-заповідного фонду Полтавської області, як і про входження спірної земельної до земель парку, є встановленими й не підлягають доказуванню, що спростовує доводи касаційної скарги про те, що прокурором не доведено існування об`єкта природно-заповідного фонду за адресою: АДРЕСА_2 та належності земельної ділянки заявниці - на     АДРЕСА_1 до цього об`єкта.

Доводи касаційної скарги про безпідставність урахування судами вироку Київського районного суду м. Полтави від 23 квітня 2015 року, про відсутність належних та допустимих доказів створення спірного об`єкта природно-заповідного фонду зводяться до власного тлумачення положень ЦПК України, Закону № 2456-XII та до переоцінки обставин справи, що є доведеними й не підлягають доказуванню. 

Пославшись на те, що суд не оцінив висновок комісійної судової земельно-технічної експертизи від 29 вересня 2014 року № 5630/10685, заявниця не вказала, які обставини, встановлені судами в цій справі, спростовує висновок комісійної судової земельно-технічної експертизи, та істотно впливає на кваліфікацію спірних правовідносин. 

Відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема, суд не дослідив зібрані у справі докази. 

Заявниця в касаційній скарзі не обґрунтувала, встановленню яких фактичних обставин справи завадило неврахування висновку комісійної судової земельно-технічної експертизи від 29 вересня 2014 року № 5630/10685, зважаючи на те, що цією експертизою (у межах кримінальної справи) встановлено, що 17 земельних ділянок АДРЕСА_3 на АДРЕСА_1  (ділянка  ОСОБА_2 ),      АДРЕСА_1 загальною площею 1,62 га розташовані в межах парку-пам`ятки садово-паркового мистецтва «Парк Перемоги» (т. 1, а. с. 32 - зворот). 

Фізичні особи можуть володіти земельними ділянками природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, але виключно у разі, якщо вони ними володіли на час створення об`єкта природно-заповідного фонду. Набуття права приватної власності на землі, які вже віднесені до земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, положеннями ЗК України, Закону № 2456-XII та інших нормативно-правових актів України заборонено. 

Надання земельної ділянки для будівництва й обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на території парку-пам`ятки садово-паркового мистецтва «Перемога» суперечить як статусу відповідного об`єкта природно-заповідного фонду, так і законодавчим обмеженням на здійснення діяльності з такого будівництва на відповідних землях. 

Суди першої й апеляційної інстанцій, правильно встановивши усі обставини справи, зокрема те, що Верховна Рада України не погодила вилучення земельної ділянки на території парку-пам`ятника садово-паркового мистецтва місцевого значення «Перемога» у м. Полтаві із комунальної власності, що право власності територіальної громади на цю ділянку не припинилося і до фізичних осіб-відповідачів не перейшло, що у зв`язку з цим ОСОБА_2 незаконно передано безоплатно у приватну власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд земельну ділянку на території об`єкта природного-заповідного фонду, зробили обґрунтований висновок про обов`язок ОСОБА_2 повернути територіальній громаді м. Полтави земельну ділянку на  АДРЕСА_1 , площею 1000 кв.м з кадастровим номером 5310137000:15:017:0025.

Безпідставними є доводи касаційної скарги про необхідність застосування до спірних правовідносин позовної давності, з огляду на таке. 

У постанові від 20 червня 2023 року в справі № 554/10517/16-ц Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що зайняття земельної ділянки природно-заповідного фонду з порушенням ЗК України та Закону № 2456-XII потрібно розглядати як порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, що не пов`язане з позбавленням власника володіння відповідною земельною ділянкою, навіть якщо інша особа зареєструвала її право приватної власності на цю ділянку. 

За таких умов, ефективним способом судового захисту щодо повернення земельної ділянки природно-заповідного фонду власнику є негаторний, а не віндикаційний позов.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України). Вказані способи захисту можуть бути реалізовані шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

Приписи про застосування позовної давності поширюються, зокрема, на позови про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов). Натомість негаторний позов може бути пред`явлений позивачем упродовж усього часу, поки існує відповідне правопорушення.

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що держава або територіальна громада не втрачають володіння земельними ділянками природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, які за законом не можуть бути передані у приватну власність у разі такого їх передання фізичним або юридичним особам і державної реєстрації за останніми права власності. У цих випадках слід усувати перешкоди у користуванні відповідною земельною ділянкою (стаття 391 ЦК України) шляхом її повернення власникові, а не витребовувати із незаконного володіння останнього набувача (статті 387, 388 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду виснувала, що зайняття фізичними та юридичними особами земельних ділянок природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, не пов`язане із позбавленням власника цих ділянок володіння ними. Вказане стосується і тих випадків, коли право приватної власності на земельні ділянки природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення було зареєстровано на підставі неправомірних рішень про передачу таких земель у власність фізичних чи юридичних осіб. Такі рішення не створюють ті юридичні наслідки, на які вони спрямовані. Вимогу про усунення перешкод державі чи відповідній територіальній громаді у користуванні чи розпорядженні такими земельними ділянками можна заявити впродовж усього часу, поки триває відповідне порушення.

Суди правильно кваліфікували заявлений у цій справі позов як негаторний та зробили обґрунтований висновок про незастосовність положень про позовну давність до спірних правовідносин. 

Безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що суди не врахували правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 29 січня  2020 року в справах № 554/10516/16, № 554/10379/16-ц, № 554/10827/16-ц, стосовно вирішення аналогічних позовів щодо суміжних земельних ділянок, де вимоги прокурора кваліфіковано як віндикаційний позов та застосовано строк давності. 

Колегія суддів наголошує, що,враховуючи ієрархію правових висновків Верховного Суду, висновки, які містяться в судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду, мають перевагу над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів (постанова Верховного Суду від 12 березня 2025 рокув cправі  №924/524/24), а відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 30 січня 2019 року всправі № 755/10947/17, суди під час вирішення подібних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

У разі, коли Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного, зокрема, у постанові касаційного суду, згідно з частиною шостою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди враховують висновок, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду. 

Правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 29 січня 2020 року в справах № 554/10516/16, № 554/10379/16-ц, № 554/10827/16-ц, суперечать висновкам у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 року в справі № 554/10517/16-ц, тому такі постанови Верховного Суду не можуть бути прикладом неоднакового застосування судами норм права. 

Проте Верховний Суд погоджується з доводами касаційної скарги про те, що суди неправильно застосували постанову Великої Палати Верховного Суду  від 20 червня 2023 року в справі № 554/10517/16-ц в частині, яка стосується позовних вимог про визнання незаконними та скасування рішень органів місцевого самоврядування про виділення й передачу земельної ділянки у приватну власність. 

У справі № 554/10517/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що оскаржені рішення органів місцевого самоврядування не стосуються останньої набувачки земельної ділянки, тому вимоги прокурора про визнання незаконними та скасування рішень органів місцевого самоврядування, на підставі яких земельну ділянку було оформлено за першим набувачем, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку не призводять до відновлення порушеного права територіальної громади м. Полтави. За таких обставин у задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

Апеляційний суд не врахував, що в цій справі оспорювані рішення органів місцевого самоврядування та державний акт на земельну ділянку стосуються однієї і тієї ж особи - ОСОБА_2 , яку зобов`язано повернути землю.

Суд необґрунтовано відмовив у задоволенні позову про визнання недійсним та скасування рішень про надання у власність земельної ділянки, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, оскільки власник земельної ділянки може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку (постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року в справі № 487/10128/14-ц, від 20 червня 2023 року в справі № 554/10517/16-ц). 

Слушними є й доводи касаційної скарги ОСОБА_2 про те, що суди позбавили її права на земельну ділянку без надання будь-якої компенсації або іншого відповідного відшкодування, що свідчить про непропорційне втручання в право на мирне володіння майном. У позові не наведено жодного доказу на підтвердження її обізнаності в тому, що надана земельна ділянка може знаходитися на території парку «Перемога» та земель природно-заповідного фонду, тому вона є добросовісним набувачем. Суди не врахували правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду  від 02 листопада 2021 року в справі № 925/1351/19, про неможливість покладення на відповідача додаткового обов`язку перевіряти та аналізувати обставини правомірності попередніх переходів майна, зокрема обставини вибуття майна з володіння позивача. 

У Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Конституції України).
Споживач послуг органу місцевого самоврядування законно презюмує, що рішення цього органу є законними і такими, що прийняті у межах компетенції.
У рішенні Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20 жовтня 2011 року в справі «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04, пункт 70) підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він зазначив, що у разі коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема якщо справа впливає на такі основоположні права, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. 
Необхідність виправлення старої «помилки» не повинна зумовлювати непропорційне втручання у нове право, яке було набуте особою, що добросовісно покладалася на законність дій органу державної влади. Ризик будь-якої помилки, допущеної державним органом, має нести сама держава, і ці помилки не повинні виправлятися за рахунок інших третіх осіб. У контексті позбавлення права власності на майно, передане помилково, принцип належного урядування може не лише накладати на органи влади обов`язок оперативно виправити свою помилку, але й вимагати виплати адекватної компенсації або іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власнику (наприклад, рішення від 11 червня 2020 року в справі «Фортеця проти України», заява № 68946/10, пункт 42).
Помилки з боку державних органів мають слугувати на користь потерпілих осіб, особливо за відсутності конфлікту інших приватних інтересів (рішення ЄСПЛ від 13 грудня 2007 року в справі «Ґаші проти Хорватії», № 3257/05, пункт 40).
Отже, відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ особа не може відповідати за помилки державних органів під час виконання ними своїх повноважень, а державні органи не можуть вимагати повернення майна в попередній стан, посилаючись на те, що вони під час виконання своїх повноважень припустилися помилки. 
Принцип належного урядування, як правило, не має заважати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, що є наслідком їхньої власної недбалості. З іншого боку, потреба у виправленні попередньої несправедливості не має становити непропорційне втручання у право, щойно набуте особою, яка добросовісно покладалася на законність дій державного органу (рішення від 31 травня 2016 року «Вукушич проти Хорватії», № 69735/11, § 64; від 12 червня 2018 року «Бейнарович та інші проти Литви», № 70520/10, 21920/10, 41876/11, пункт 140).
Майнове право особи можна припинити в разі, якщо цього потребують загальні інтереси суспільства і таке втручання у мирне володіння майном є пропорційним до цілей, які це втручання переслідувало. 
Захист права власності гарантовано Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), відповідно до статті 1 якого кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. 
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:
- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;
- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;
- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Ретроспективне скасування дійсного права власності становить позбавлення майна в розумінні цього положення Конвенції (рішення в справах «Кривенький проти України» (Kryvenkyy v. Ukraine), № 43768/07, пункт 41, від 16 лютого 2017 року, «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), № 3257/05, пункти 27-40, від 13 грудня 2007 року, «Пирантієне проти Литви» (Pyrantiene v. Lithuania), № 45092/07, пункт 42, від 12 листопада 2013 року, та «Вукушич проти Хорватії», № 69735/11, пункт 50, від 31 травня 2016 року).
Позбавлення власності без виплати суми, обґрунтовано пов`язаної з її вартістю, зазвичай призводить до недотримання необхідного справедливого балансу між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи і становить непропорційний тягар для заявника (рішення в справах «Кривенький проти України» (Kryvenkyy v. Ukraine), № 43768/07, пункт 45, «Святі монастирі проти Греції» (The Holy Monasteries v. Greece), від 09 грудня 1994 року, пункт 71, Серія А № 301-А, та «Колишній король Греції та інші проти Греції» [ВП] (Former King of Greece and Others v. Greece) [GC], заява № 25701/94, пункт 89, ЄСПЛ 2000-XII).
Отже, позбавлення права власності має бути: здійснене відповідно до закону, необхідне в демократичному суспільстві і спрямоване на досягнення «справедливого балансу» між інтересами суспільства та інтересами заявника. 
«Справедлива рівновага» - це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».
Втручання в право на мирне володіння майном повинне здійснюватись з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи (див., серед інших, рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden) від 23 вересня 1982 року, Series A no. 52, p. 26, § 69). Вимога досягнення такого балансу відображена в цілому в побудові статті 1 Першого протоколу, включно із другим реченням, яке необхідно розуміти в світлі загального принципу, викладеного в першому реченні. Зокрема, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти шляхом вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності (див. рішення від 20 листопада 1995 року в справі «Прессос Компанія Нав`єра С. А. та інші проти Бельгії» (Pressos Compania Naviera S. A. and Others v. Belgium), Series A no. 332, p. 23, § 38).
Перевіряючи дотримання «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав людини, ЄСПЛ у рішенні від 16 лютого 2017 року в справі «Кривенький проти України» констатував порушення такого балансу у зв`язку з позбавленням заявника права на земельну ділянку без надання будь-якої компенсації або іншого відповідного відшкодування, тобто порушення Україною статті 1 Першого протоколу до Конвенції. ЄСПЛ зробив висновок, що відбулось непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння майном, гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Право власності та право користування земельною ділянкою набуваються в порядку, визначеному ЗК України, який також передбачає вичерпний перелік підстав для припинення таких прав. 
Отже, суди під час розгляду справ, пов`язаних із захистом права власності на землю чи права землекористування, повинні неухильно дотримуватися положень ЗК України щодо підстав для припинення прав на землю та гарантій, установлених статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, стосовно захисту права власності.
Позбавлення права власності можливе лише за умови, що власник, повідомлений про обмеження у користуванні земельною ділянкою, такі обмеження порушить. Указані порушення мають бути належним чином зафіксовані, а наслідком таких порушень може бути передбачене законом вилучення земельної ділянки. В іншому випадку позбавлення права власності на земельну ділянку без відповідної майнової компенсації незалежно від того, чи заявляв про неї відповідач, узаконює порушення органів державної влади чи місцевого самоврядування при розпорядженні землею та звільняє їх від будь-якої відповідальності перед особою, яка потерпіла від їх неправомірних дій.
Реалізація таких конвенційних положень знайшла своє втілення в Законі України від 12 березня 2025 року № 4292-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» (далі - Закон № 4292-ІХ), який набув чинності 09 квітня 2025 року.
Законом № 4292-ІХ статтю 390 ЦК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: «5. Суд одночасно із задоволенням позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві. Суд постановляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. Перерахування грошових коштів як компенсації вартості нерухомого майна з депозитного рахунку суду здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади. Держава чи територіальна громада, яка на підставі рішення суду компенсувала добросовісному набувачеві вартість майна, набуває право вимоги про стягнення виплачених грошових коштів як компенсації вартості майна до особи, з вини якої таке майно незаконно вибуло з володіння власника. Порядок компенсації, передбачений цією частиною, не застосовується щодо об`єктів приватизації, визначених Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Для цілей цієї статті під вартістю майна розуміється вартість майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви».
Наведена норма захищає права добросовісного набувача в разі витребування в нього майна державним органом відповідно до статті 388 ЦК України. 
На підставі Закону № 4292-ІХ оновлено й редакцію статті 388 ЦК України, відповідно до частини третьої якої держава, територіальна громада, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті, також не може витребувати майно від добросовісного набувача на свою користь, якщо: 1) з моменту реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності першого набувача на нерухоме майно, передане такому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність, незалежно від виду такого майна, минуло більше десяти років; 2) з дати передачі першому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність нерухомого майна, щодо якого на момент такої передачі законодавством не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності, минуло більше десяти років. Зміна першого та подальших набувачів не змінює порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування майна, передбаченого цією частиною. Дія положень цієї частини не поширюється на випадки, якщо майно на момент вибуття з володіння держави або територіальної громади належало:а) до об`єктів критичної інфраструктури;б) до об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави; в) до об`єктів та земель оборони;  г) до об`єктів або територій природно-заповідного фонду, за умови наявності підтвердних документів про статус таких об`єктів (територій) на момент вибуття з володіння; ґ) до гідротехнічних споруд, за умови наявності підтвердних документів про статус таких об`єктів на момент вибуття з володіння; д) до пам`яток культурної спадщини, які не підлягали приватизації.
Законодавець передбачив компенсацію добросовісному набувачеві у випадку задоволення позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, зокрема й у випадку, коли відповідне рішення суду стосується об`єктів або територій природно-заповідного фонду. 
Повернення земельної ділянки природно-заповідного фонду власнику в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядуванняпідпадає під визначені статтею 390 ЦК Україниумови обов`язкової компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві.
Відповідно до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 4292-ІХ цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування. Положення цього Закону мають зворотну дію в часі в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно- грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, у справах, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом, а також у частині порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування чи визнання права щодо: нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до дня набрання чинності цим Законом; нерухомого майна, щодо якого на момент його передачі першому набувачеві законом не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності і дата його передачі першому набувачеві передує дню набрання чинності цим Законом.
Закон № 4292-ІХ набув чинності 09 квітня 2025 року, тобто після розгляду справи судами попередніх інстанцій, про що зауважила Велика Палата Верховного Суду в цій справі, повертаючи її на розгляд колегії суддів Касаційного цивільного суду.
Однак у статті 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.
Аналогічні положення містить пункт 1 статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». 
ЄСПЛ у справі «Шмакова проти України» від 11 січня 2024 року (заява № 70445/13) у справі про позбавлення права власності на земельну ділянку за результатами провадження, ініційованого прокурором з метою повернення цієї земельної ділянки заводу, який перебуває у державній власності, зробив висновок про те, що позбавлення власності без виплати суми, обґрунтовано пов`язаної з її вартістю, зазвичай призводить до недотримання необхідного справедливого балансу між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи і становить непропорційний тягар для заявника. У контексті скасування помилково наданих майнових прав принцип «належного урядування» може покладати на органи державної влади обов`язок діяти оперативно у виправленні їхньої помилки, а також потребувати виплати адекватної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишнім добросовісним власникам. 
Суд зазначив, що позбавлення заявниці права власності на її земельну ділянку без надання будь-якої форми компенсації чи відшкодування не забезпечило справедливий баланс між вимогами суспільного інтересу, якщо такі були, з одного боку, і правом заявниці на мирне володіння своїм майном, з іншого. ЄСПЛ констатував порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
У рішенні від 09 травня 2025 року в справі «Кулик проти України» (заява № 40214/16) ЄСПЛ вкотре у подібних правовідносинах встановив порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, зробив висновок, що суть справи полягає в оцінці пропорційності і, зокрема, у наявності можливості у заявника отримати компенсацію, або будь-яку іншу форму відшкодування за позбавлення його майна, а також повторив, що позбавлення власності без виплати суми, обґрунтовано пов`язаної з її вартістю, зазвичай становитиме непропорційне втручання, а повна відсутність відшкодування шкоди може вважатися виправданою за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції лише за виняткових обставин.
ЄСПЛ звертає увагу на важливість дотримання принципу пропорційності втручання щодо добросовісного власника майна та пов`язує необхідність відшкодування добросовісним власникам ринкової вартості майна виключно із фактом позбавлення власності, а не зі способом задоволення такої вимоги держави (витребування чи повернення відповідного майна за негаторним позовом), формою або часом визначення такої компенсації в національному законодавстві. 
У пояснювальній записці до Закону № 4292-ІХ зазначено, що чинна (до внесення змін цим Законом) редакція ЦК України в частині нормативного регулювання віндикаційних та негаторних позовів, позовної давності має наслідком формування за останні роки неоднозначної судової практики на рівні Верховного Суду, у якій фактично відбувається підміна віндикаційного позову негаторним, що не узгоджується з його ж судовою практикою стосовно правової природи державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, суперечить практиці ЄСПЛ та статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Прийняття акта є необхідним для розмежування способів захисту щодо повернення права власності на нерухоме майно задля досягнення балансу інтересів держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади та приватного власника, захисту прав та інтересів, в тому числі майнових, добросовісного набувача та унеможливлення випадків додаткового звернення добросовісного набувача до держави щодо відшкодування шкоди, завданої йому внаслідок витребування майна (якщо держава не забезпечила непорушності права власності). Зміни до частини другої статті 388 ЦК України передбачають: гарантію витребування на випадки, якщо майно вибуло з володіння власника та належить чи належало до об`єктів критичної інфраструктури; об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави; об`єктів культурної спадщини, які не підлягають приватизації; об`єктів природно-заповідного фонду; вирішення питання компенсації добросовісному набувачеві при витребуванні майна на користь держави чи територіальної громади, що установлено новою частиною п`ятою статті 390 ЦК України; унеможливлення застосування негаторного позову до випадків, якщо органом державної влади або місцевого самоврядування, незалежно від того, чи мав такий орган відповідні повноваження, вчинялись будь-які дії, направлені на відчуження майна, унаслідок яких набувачем такого майна стала фізична особа та/або юридична особа, що діє на основі приватної власності, як установлено новою частиною другою статті 391 ЦК України.
Тобто Закон № 4292-ІХ є законодавчим втіленням на національному рівні положень Конвенції та практики ЄСПЛ і не слугує точкою відліку виникнення у добросовісного набувача права на компенсацію вартості позбавленого майна. 
Такий висновок є загальним, має застосовуватися незалежно від обставин конкретної справи та недоліків законодавчої норми.
У постанові від 19 грудня 2025 року в cправі № 922/3456/23 Верховний Суд у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду досліджував умови, за яких відбувається непропорційне втручання в право власності й добросовісного учасника. Верховний Суд зазначив, що по-перше, добросовісна сторона все одно втрачає очікуваний результат угоди. Вона витратила час, ресурси, можливо зазнала упущеної вигоди і зрештою залишиться ні з чим. Якщо правочин був вигідним для неї, позбавлення майна чи прибутку може відчуватися як покарання, хоча умислу з її боку не було. По-друге, конфіскація майна добросовісної сторони (того, що вона отримала від іншого учасника) означає, що держава вилучає майно у особи, яка не вчинила свідомого порушення. Такий крок потребує дуже переконливого обґрунтування публічним інтересом. ЄСПЛ у подібних справах перевіряє, чи не було можливості обмежитися менш суворими заходами щодо невинної особи. 
Верховний Суд виснував, що норма внутрішнього законодавства, яка за своїм змістом створює підстави для непропорційного втручання держави в право власності приватних осіб, не підлягає застосуванню як така, що порушує критерій сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції у світлі практики ЄСПЛ.
З урахуванням викладеного колегія суддів уважає, що повернення земельної ділянки природно-заповідного фонду власнику в особі органу державної владичи органу місцевого самоврядування підпадає під умови обов`язкової компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві, оскільки відповідна компенсація першочергово гарантується статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Суди зобов`язали ОСОБА_2 повернути територіальній громаді м. Полтави земельну ділянку на   АДРЕСА_1 , площею 1000 кв.м з кадастровим номером 5310137000:15:017:0025, однак не вирішили питання про здійснення органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна.
Для ухвалення рішення у цій справі з урахуванням висновків ЄСПЛ, сформульованих у рішеннях від 16 лютого 2017 року в справі «Кривенький проти України», від 09 травня 2025 року в справі «Кулик проти України», а також у справі «Шмакова проти України» від 11 січня 2024 року,визначальними є обставини законності та пропорційності втручання у право  ОСОБА_2 на мирне володіння майном і співвідношення такого втручання із суспільними інтересами, що в цій справі не було предметом дослідження і встановлення судами.
Під час нового розгляду справи суд має врахувати висновки ЄСПЛ, зокрема щодо законності та пропорційності втручання у право ОСОБА_2 на мирне володіння майном і співвідношення між таким втручанням і суспільними інтересами, перевірити добросовісність набуття  ОСОБА_2 землі та розмір компенсації вартості повернутого територіальній громаді майна.
Верховний Суд є судом права, а не судом факту, позбавлений можливості самостійно встановлювати обставини справи, не встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, а також досліджувати докази справи, змінюючи їх оцінку відповідно до статті 400 ЦПК України.
За таких обставин оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пунктів 2, 4 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані в справі докази.

Верховний Суд висновує, що оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції для встановлення істотних для її вирішення обставин, що входять до предмета доказування.

Щодо розподілу судових витрат

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141, 142 ЦПК України. У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Тому розподіл судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення в справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат (висновок у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731 /16-ц (провадження № 61-39028сво18)).

Отже, з урахуванням висновку щодо суті касаційної скарги розподіл судових витрат має здійснюватися тим судом, який ухвалить остаточне рішення в справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 02 травня 2024 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 18 грудня 2024 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Ситнік
В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
В. В. Сердюк
І. М. Фаловська