ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 січня 2026 року 
м. Київ
справа № 812/339/18
адміністративне провадження № К/9901/60609/18 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
Судді-доповідача - Васильєвої І.А.,
суддів -Юрченко В.П., Хохуляка В.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження
касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Луганськгаз»
на постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 01.08.2018 (судді: Гаврищук Т.Г., Блохін А.А., Сухарьок М.Г.)
у справі № 812/339/18
за позовом Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Луганськгаз»
до Північного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків (правонаступник Головне управління ДПС у Луганській області)
про скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки), - 
В С Т А Н О В И В:
У лютому 2018 року Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Луганськгаз» (далі - позивач, ПАТ «Луганськгаз») звернулося до суду з позовом до Північного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків (правонаступник Головне управління ДПС у Луганській області, далі - відповідач, ГУ ДПС у Луганській області, податковий/контролюючий орган), в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог (т. 2 а.с. 17) просило суд скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 05.12.2017 № Ю-78-17.
В обґрунтування позовних вимог позивач наголосив на протиправності спірної вимоги, оскільки сплата ЄСВ у період з вересня 2016 по грудень 2016 року була здійснена платіжними дорученнями ТОВ «Луганськгаз Збут» від імені та за рахунок ПАТ «Луганськгаз» згідно договору доручення від 19.09.2016 № Д-3.
Рішенням Луганського окружного адміністративного від 31.05.2018 позов задоволено, скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 07.07.2017 № Ю-78-17. (т. 2 а.с. 240-243).
Задовольняючи позовні вимоги та скасовуючи вимогу про сплату ЄСВ, суд першої інстанції виходив з того, що на усі рахунки ПАТ «Луганськгаз» було накладено арешт в рамках виконавчих проваджень, у зв`язку з чим за договором доручення ТОВ «Луганськгаз Збут», діючи від імені та за рахунок ПАТ «Луганськгаз», сплатило ЄСВ, а відтак позивач дотримався обов`язку сплати ЄСВ та при здійснені таких платежів не було порушено вимоги частини 9 статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».
Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 01.08.2018 скасовано рішення Луганського окружного адміністративного від 31.05.2018 та відмовлено у задоволенні позовних вимог.
Скасовуючи судове рішення першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив з того, що наявні копії платіжних доручень свідчать про сплату єдиного внеску за позивача ТОВ «Луганськгаз Збут», що є порушенням вимог частини 9 статті 25 Закону Україну «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», оскільки позивач особисто мав сплачувати ЄСВ, однак матеріали справи не містять доказів сплати позивачем ЄСВ за спірний період, а тому відповідачем правомірно не було зараховано сплачені суми в рахунок сплати позивачем єдиного внеску.
Не погоджуючись із судовим рішенням апеляційної інстанції, позивач звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою (т. 3 а.с. 63-65), в якій просить скасувати судове рішення апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
В доводах касаційної скарги позивач зазначає, що судом апеляційної інстанції порушено норми матеріального та процесуального права та порушено принцип офіційного з`ясування всіх обставин справи, що призвело до неправильного вирішення спору. 
Як стверджує заявник, у зв`язку з арештом коштів на рахунках позивача за постановою державного виконавця, позивачем, як довірителем було укладено договір доручення з ТОВ «Луганськгаз Збут», як повіреним, яким і було за рахунок та від імені ПАТ «Луганськгаз» сплачено ЄСВ, що не є порушенням вимог частини 9 статті 25 Закону Україну «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та свідчить про виконання позивачем свого обов`язку зі сплати ЄСВ за період вересень-грудень 2016 року. 
У відзиві на касаційну скаргу податковий орган просив таку скаргу залишити без задоволення, а судове рішення апеляційної інстанції залишити без змін, з підстав не сплати позивачем ЄСВ за період вересень-грудень 2016 року, оскільки частина 9 статті 25 Закону Україну «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» забороняє передачу платникам ЄСВ передачу своїх обов`язків третім особам з такої сплати.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що ПАТ «Луганськгаз» є платником єдиного внеску у відповідності до вимог Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».
Старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в рамках виконавчих проваджень від 03.08.2016 № НОМЕР_1 (т. 2 а.с. 67-68), від 20.10.2016 № НОМЕР_1 (т. 2 а.с. 69-72), винесені постанови про арешт коштів боржника, відповідно до яких накладений арешт на кошти, що містяться на усіх відкритих рахунках, що належать боржнику: ПАТ «Луганськгаз».
Постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 15.12.2016 знято арешт з коштів, накладений за постановами державного виконавця 03.08.2016 та 20.10.2016 у ВП № НОМЕР_1 (т. 2 а.с. 73-74).
19.09.2016 між ПАТ «Луганськгаз» (довіритель) та ТОВ «Луганськгаз Збут» (повірений) укладений договір доручення № Д-3 (т. 1 а.с. 19-20), відповідно до пунктів 1.1., 1.2 якого повірений зобов`язується від імені, в інтересах та за рахунок довірителя виконувати грошові зобов`язання. Виконані грошові зобов`язання, вчинені повіреним на виконання цього договору, створюють, змінюють, припиняють цивільні права та обов`язки довірителя.
На виконання вказаного договору позивач видав ТОВ «Луганськгаз Збут» (повіреному) довіреність від 19.09.2016 № 103, згідно умов якої позивач уповноважує повіреного сплачувати (перераховувати) від імені ПАТ «Луганськгаз», зокрема єдиний соціальний внесок.
Додатком №1 до договору доручення № Д-3 від 19.09.2016 підтверджується, що позивач (Довіритель) доручає ТОВ «Луганськгаз Збут» здійснювати від імені і за рахунок Довірителя розрахунки (платежі) по зобов`язанням Довірителя (т. 1 а.с. 25-26).
На підтвердження виконання умов договору надані копії платіжних доручень про оплату ТОВ «Луганськгаз Збут» як «платником» відповідних сум єдиного внеску за ПАТ «Луганськгаз», про що прямо зазначено в призначенні платежу в кожному платіжному дорученні (т. 1 а.с. 46-74).
Листами від 08.11.2016 № 01-02-59/1953 та від 22.11.2016 № 01-02-59/2112 позивач довів до відома податкового органу про те, що перерахування єдиного соціального внеску по заробітній платі працівників було здійснено ТОВ «Луганськгаз Збут» по договору Доручення № Д-3 від 19.09.2016 та просило зарахувати зазначену оплату в рахунок сплати ЄСВ по ПАТ «Луганськгаз». Додатками до цих листів були копії договору доручення від 19.09.2016 № Д-3.
05.12.2017 податковим органом сформовано та направлено позивачеві податкову вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 05.12.2017 № Ю-78-17 на суму недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування станом на 30.11.2017 в розмірі 204971 грн.27 коп. (т. 1 а.с. 13).
Рішенням Державної фіскальної служби про результати розгляду скарги від 24.01.2018 № 2339/6/99-99-11-02-02-25 (т. 1 а.с. 16) скарга позивача (т. 1 а.с. 14-15) залишена без задоволення.
Позивач вважаючи свої права порушеними звернувся до суду з даним позовом.
Спірні правовідносини врегульовано Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є, зокрема, роботодавці - підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, зазначеним у свідоцтві про державну реєстрацію її як підприємця), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 6 Закону № 2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
Порядок обчислення і сплати єдиного внеску визначений статтею 9 Закону № 2464-VI, за приписами частини 5 якої сплата єдиного внеску здійснюється у національній валюті шляхом внесення відповідних сум єдиного внеску на рахунки органів доходів і зборів, відкриті в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів для його зарахування, крім єдиного внеску, який сплачується в іноземній валюті розташованими за межами України підприємствами, установами, організаціями (у тому числі міжнародними) за працюючих у них громадян України та громадянами України, які працюють або постійно проживають за межами України, відповідно до договорів про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - договір про добровільну участь).
Згідно частини 7 цієї статті єдиний внесок сплачується шляхом перерахування платником безготівкових коштів з його банківського рахунку.
Відповідно до частини 8 цієї статті платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця.
Згідно частини 12 статті 9 Закону № 2464-VI єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника. За наявності у платника єдиного внеску одночасно із зобов`язаннями із сплати єдиного внеску зобов`язань із сплати податків, інших обов`язкових платежів, передбачених законом, або зобов`язань перед іншими кредиторами зобов`язання із сплати єдиного внеску виконуються в першу чергу і мають пріоритет перед усіма іншими зобов`язаннями, крім зобов`язань з виплати заробітної плати (доходу).
Відповідно до частини 2 статті 25 Закону № 2464-VI у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею. Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.
Згідно частини 4 статті 25 Закону № 2464-VI орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.
Відповідно до частини 6 статті 25 Закону № 2464-VI за рахунок сум, що надходять від платника єдиного внеску або від державної виконавчої служби, погашаються суми недоїмки, штрафних санкцій та пені у порядку календарної черговості їх виникнення. У разі якщо платник має несплачену суму недоїмки, штрафів та пені, сплачені ним суми єдиного внеску зараховуються в рахунок сплати недоїмки, штрафів та пені у порядку календарної черговості їх виникнення.
Згідно частини 9 статті 25 Закону № 2464-VI передача платниками єдиного внеску своїх обов`язків з його сплати третім особам заборонена, крім випадків, передбачених законодавством.
Тобто, Закон № 2464-VI, який є спеціальним, покладає на позивача, як платника єдиного соціального внеску безумовний, пріоритетний обов`язок зі сплати єдиного соціального внеску шляхом внесення відповідних сум єдиного внеску на рахунки органів доходів і зборів з його банківського рахунку.
Разом з тим, має місце ситуація, коли у спеціальному законі, виключно яким визначається порядок сплати єдиного внеску, наявні прогалини щодо порядку виконання встановленого Законом № 2464-VI обов`язку платника єдиного внеску щодо його сплати в умовах, зокрема, неможливості застосування регламентованого цим Законом способу виконання відповідного обов`язку.
Наявність таких прогалин обумовлює безпосереднє застосування регламентованих цим Законом принципів: обов`язковості сплати та захисту прав і законних інтересів застрахованих осіб, а також положень інших нормативно-правових актів в частині, що не суперечить цьому Закону № 2464-VI.
Вказана правова позиція узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 25.03.2021 у справі № 360/5480/19, від 25.01.2019 у справі № 817/85/16, від 06.02.2020 у справі № 812/1281/17, від 26.05.2021 у справі № 817/902/16 та від 13.11.2024 у справі № 1240/1863/18.
Так, відповідно до частин 1, 3 статті 237 Цивільного кодексу України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі зокрема договору.
Частиною 1 статті 1000 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.
Відповідно до статті 1003 Цивільного кодексу України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.
За змістом частини 1 статті 1004 Цивільного кодексу України повірений зобов`язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення. Повірений може відступити від змісту доручення, якщо цього вимагають інтереси довірителя і повірений не міг попередньо запитати довірителя або не одержав у розумний строк відповіді на свій запит. У цьому разі повірений повинен повідомити довірителя про допущені відступи від змісту доручення як тільки це стане можливим.
Відтак, задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов правильних висновків, що об`єктивною передумовою застосування позивачем положень ЦК України, яка регулює відносини сторін за договором доручення, щодо доручення ТОВ «Луганськгаз Збут» сплати єдиного внеску слугував факт арешту усіх відкритих рахунків, що належать ПАТ «Луганськгаз» в рамках виконавчого провадження № НОМЕР_1.
Укладеним позивачем з третьою особою договору доручення та виданими на його підставі довіреностями передбачені чіткі юридичні дії, які має вчинити повірений за рахунок та від імені довірителя (позивача), а саме: виконати грошові зобов`язання, перерахувати єдиний внесок.
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що не враховано судом апеляційної інстанції, щодо правомірності обраного позивачем способу сплати єдиного внеску, оскільки, в даному випадку, ПАТ «Луганськгаз» дотрималося принципу законодавчого визначення умов обов`язковості сплати ЄСВ, зокрема, шляхом укладення договору доручення, оскільки власником коштів, від імені якого здійснено відповідні платежі в рахунок сплати сум ЄСВ, є саме позивач, а не будь-яка інша особа.
Висновки суду апеляційної інстанції відносно того, що наявні копії платіжних доручень свідчать про сплату єдиного внеску за позивача ТОВ «Луганськгаз Збут», що є порушенням вимог частини 9 статті 25 Закону Україну № 2464-VI, то колегія суддів зауважує, що сама лише обставина, що відповідні перерахування власних коштів платника єдиного внеску відбулись не з його власного рахунку, а з рахунку повіреного в умовах неможливості використання власних рахунків платником, не може свідчити про порушення платником вимог частини 9 статті 25 Закону № 2464-VI. Подібна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 29.01.2019 у справі № 812/15/17, від 09.06.2021 у справі 460/3271/19 та від 13.11.2024 у справі № 1240/1863/18.
Таким чином, переглянувши судове рішення в межах доводів касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм процесуального права, Верховний Суд вважає, що доводи, викладені у касаційні скарзі дають підстави для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, яке призвело до неправильного вирішення справи та скасування рішення суду першої інстанції, яке відповідає закону.
Згідно з ч. 1 ст. 352 КАС України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
Представником податкового органу до суду надано клопотання про заміну відповідача - Північного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків на Головне управління ДПС у Луганській області, яке підлягає задоволенню та, у відповідності до вимог статті 52 КАС України, відповідач підлягає заміні процесуальним правонаступником - Головним управлінням ДПС у Луганській області, у зв`язку з тим, що ПАТ «Луганськгаз» виключено з реєстру великих платників податків та з 04.01.2022 переведено на облік до Головного управління ДПС у Луганській області.
На підставі викладеного, керуючись статтями 341, 345, 349, 352, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Луганськгаз» задовольнити.
Постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 01.08.2018 у справі № 812/339/18 скасувати, а рішення Луганського окружного адміністративного від 31.05.2018 у справі № 812/339/18 залишити в силі. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий суддя І.А. Васильєва
Cудді В.П. Юрченко
В.В. Хохуляк