ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2025 року 
м. Київ

cправа №  910/10187/15 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Вронська Г.О. - головуюча, Губенко Н.М., Кондратова І.Д.,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Азот"

на ухвалу Господарського суду міста Києва (Шкурдова Л.М.)
від 09.07.2025

та постанову Північного апеляційного господарського суду (Владимиренко С.В., Демидова А.М., Ходаківська І.П.)
від 08.09.2025 

у справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Азот"
до Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз"
про визнання недійсним правочину та зобов`язання вчинити дії

ІСТОРІЯ СПРАВИ
Хід розгляду справи
1.             У провадженні Господарського суду міста Києва перебувала справа №910/10187/15 за позовом Публічного акціонерного товариства "Азот" (наразі -Приватне акціонерне товариство "Азот") (далі - Позивач, Скаржник)    до Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" (наразі - Акціонерне товариство "Укртрансгаз") (далі - Відповідач)    про визнання недійсним правочину та зобов`язання вчинити дії.
2.          Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.11.2015 у справі №910/10187/15 позовні вимоги задоволено повністю:
- визнано правочин про відбір в односторонньому порядку Публічним акціонерним товариством "Укртрансгаз" природного газу Публічного акціонерного товариства "Азот" в обсязі 87714,890 тис. куб. м., оформлений актом приймання-передачі природного газу при відборі з ПСГ №161/02-14 від 25.12.2014, - недійсним.
- зобов`язано Відповідача поновити в обліку в підземному сховищі газу Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" природній газ Позивача в об`ємі 87714,890 тис. куб. м., про відбір якого було складено акт приймання-передачі природного газу при відборі з ПСГ №161/02-14 від 25.12.2014.
- стягнуто з Відповідача на користь Позивача судовий збір у розмірі 2436,00 грн.
3.          22.07.2016 року на виконання рішення Господарського суду міста Києва, залишеного без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 21.06.2016, було видано відповідні накази.
4.          10 червня 2025 року Позивач звернувся до Господарського суду міста Києва із скаргою на дії Заступника начальника Печерського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Київ) Коваль Любові Іванівни. У вказаній скарзі Позивач просив суд визнати протиправною та скасувати постанову Заступника начальника Печерського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Київ) Коваль Любові Іванівни від 22.05.2025 про закінчення виконавчого провадження №51816727 з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва від 22.07.2016 №910/10187/15, а також зобов`язати Заступника начальника Печерського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Київ) Коваль Любов Іванівну відновити виконавче провадження з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва від 22.07.2016 №910/10187/15.
Стислий зміст оскаржуваного судового рішення
5.          Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.07.2025, залишеною без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 08.09.2025 у справі №910/10187/15, у задоволенні скарги Позивача на дії Заступника начальника Печерського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Київ) Коваль Любові Іванівни у справі №910/10187/15 - відмовлено.
6.          Оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що державним виконавцем Коваль Л. І. було вжито всіх передбачених Законом України "Про виконавче провадження" заходів для примусового виконання рішення суду і дії останньої жодним чином не порушують норми чинного законодавства.
Короткий зміст вимог касаційної скарги. Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу, та правова позиція іншого учасника справи
7.          29 вересня 2025 року Позивач із використанням підсистеми "Електронний суд" подав касаційну скаргу на вищезазначені судові рішення, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 09.07.2025 року та постанову Північного апеляційного господарського суду від 08.09.2025 року у справі №910/10187/15, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити скаргу Позивача, визнати протиправною та скасувати постанову заступника начальника Печерського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Коваль Л. І. від 22.05.2025 про закінчення виконавчого провадження №51816727 з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва від 22.07.2016 №910/10187/15, зобов`язати заступника начальника Печерського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Коваль Любов Іванівну відновити виконавче провадження з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва від 22.07.2016 №910/10187/15; витрати по оплаті судового збору покласти на орган Державної виконавчої служби.
8.          У тексті касаційної скарги Скаржник зазначає, що підставою касаційного оскарження є пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України, а саме суди попередніх інстанцій, при винесенні оскаржуваних рішень, не врахували правових висновків, викладених у:
- постанові Верховного Суду від 20.01.2021 у справі №619/562/18    (стосовно того, що належним доказом вжиття усіх передбачених Законом заходів з примусового виконання рішення суду, що свідчить про повноту виконавчих дії, є повне виконання рішення суду);
- постановах Верховного Суду від 13.12.2021 у справі №520/6495/2020, від 19.01.2022 у справі №179/110/21 (стосовно того, що невиконання боржником рішення після накладення на нього штрафу не може свідчити про вичерпання заходів примусового виконання рішення й не свідчить про неможливість його виконання);
- постановах Верховного Суду від 13.12.2022 у справі №340/5200/21, від 08.12.2022 у справі №457/359/21, від 27.03.2019 у справі №750/9782/16-а, від 07.08.2019 у справі №378/1033/17, від 04.09.2019 у справі №286/1810/17, від 07.10.2020 у справі №461/6978/19, від 25.11.2020 у справі №554/10283/18, від 13.12.2021 у справі №520/6495/2020, від 16.11.2022 у справі №910/7310/20, від 18.06.2019 у справі №826/14580/16 (стосовно того, що накладення штрафу на боржника не є належним і достатнім заходом виконання судового рішення);
- постановах Верховного Суду від 30.08.2018 у справі №916/4106/14, від 25.09.2020 у справі №924/315/17 (стосовно того, що обов`язковість судового рішення, яке набрало законної сили, не дає підстав для висновку про можливість ставити його виконання в залежність від волевиявлення боржника або будь-яких інших осіб на вчинення чи не вчинення дій щодо його виконання).
9.          У тексті касаційної скарги Скаржник також вказує на те, що судами попередніх інстанцій не з`ясовано, чи відповідають дії державного виконавця під час здійснення виконавчого провадження приписам статей 10, 33 Закону України "Про виконавче провадження", статті 7 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень".
10.          Скаржник вважає, що оскаржувані ухвала та постанова не ґрунтуються на засадах верховенства права, тому не є законними в розумінні статті 236 ГПК України.
11.          Також   Скаржник у тексті касаційної скарги зазначає, що суди першої та апеляційної інстанції при ухваленні оскаржуваних рішень, порушили норми матеріального (стаття 129-1 Конституції України) та процесуального права (стаття 236 ГПК України), не з`ясувавши належним чином усі обставини, що мають значення для справи.
12.          26 листопада 2025 року Відповідач із використанням підсистеми "Електронний суд", у межах встановленого Судом строку, подав відзив на касаційну скаргу, в якому просить Касаційну скаргу ПрАТ «АЗОТ» залишити без задоволення, а ухвалу Господарського суду міста Києва від 09.07.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 08.09.2025 у справі № 910/10187/15 залишити без змін.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду апеляційної інстанції
13.          Верховний Суд перевірив у межах доводів та вимог касаційної скарги, що стали підставою для відкриття касаційного провадження, з урахуванням викладеного у відзиві, правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права та дійшов таких висновків.
14.          За змістом абзацу 2 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3   частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
15.             Відповідно до приписів статті 290 ГПК України у разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у пунктах 2 і 3 частини першої статті 287 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).
16.          Предметом касаційного перегляду є ухвала місцевого господарського суду та постанова суду апеляційної інстанції, ухвалені за результатом розгляду скарги на дії державного виконавця у виконавчому провадженні на виконання рішення суду про зобов`язання вчинення дій. 
17.          Згідно зі статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
18.          У статті 18 ГПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
19.          Виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
20.          Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначаються Законом України "Про виконавче провадження".
21.          Згідно зі статтею 1 Закону "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
22.          За змістом частини першої статті 13 Закону "Про виконавче провадження" під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
23.          Частиною першою статті 18 Закону "Про виконавче провадження" визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
24.          Відповідно до положень статті 63 Закону "Про виконавче провадження" за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.
25.          У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність (частина друга статті 63 Закону "Про виконавче провадження").
26.          Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом. У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження (частина третя статті 63 Закону "Про виконавче провадження").
27.          Відповідно до рішення Господарського суду міста Києва від 10.11.2015 у цій справі №910/10187/15 дія, яку належить вчинити Відповідачу, полягає у поновленні в обліку в підземному сховищі газу Відповідача природного газу Позивача в об`ємі 87714,890 тис. куб. м. Тобто за своєю суттю ця дія є такою, яка не може бути виконана без участі боржника. Отже у даному випадку алгоритм дій державного виконавця відповідно до положень статті 63 Закону включає: 1) надіслання вимоги про виконання рішення суду боржнику, 2) у разі невиконання рішення суду у визначений строк - накладення штрафу, надіслання боржнику повторної вимоги з попередженням про кримінальну відповідальність, 3) у разі повторного невиконання - надіслання до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та винесення постанови про закінчення виконавчого провадження.
28.          Судами попередніх інстанцій встановлено, що: 
- в ході проведення виконавчих дій державним виконавцем на адресу сторін направлено вимогу виконавця від 15.04.2020 р. з проханням повідомити про стан виконання рішення суду. Згідно листа боржника № 1001вих-20-2036 від 27.04.2020 виконати рішення суду не виявляється можливим, у зв`язку з відсутністю укладеного між боржником та стягувачем договору на зберігання природного газу, що перешкоджає виконанню рішення, однак станом на 11.08.2020 будь-яка інформація щодо підтвердження виконання рішення суду від сторін до відділу не надходила, у зв`язку з чим державним виконавцем винесено постанову про накладення штрафу на боржника за невиконання рішення суду, копії якої направлено сторонам виконавчого провадження до відома та виконання;
- 11.08.2020 на адресу боржника направлено вимогу виконавця виконати вищезазначене рішення суду та повідомити відділ в триденний термін з моменту отримання вимоги виконавця. На адресу стягувача направлено вимогу з проханням повідомити державного виконавця, чи виконано боржником рішення суду на той період. Згідно акту державного виконавця від 26.11.2020 р. будь-яка інформація від сторін щодо виконання рішення суду до відділу не надходила, рішення суду боржником не виконано, у зв`язку з чим державним виконавцем 26.11.2020 винесено постанову про накладення штрафу на боржника за невиконання рішення суду, копії якої направлено сторонам до відома та виконання;
- 22.05.2025 р. до управління поліції в Печерському районі Головного управління національної поліції в місті Києві направлено повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення;
- 22.05.2025 р. виконавцем    винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.
29.          Таким чином, державним виконавцем було виконано дії, встановлені статтею 63 Закону "Про виконавче провадження". У зв`язку з цим суди попередніх інстанцій дійшли обгрунтованого висновку, що державним виконавцем було вжито всіх передбачених Законом України "Про виконавче провадження" заходів для примусового виконання рішення суду і дії виконавця жодним чином не порушують норми чинного законодавства.
30.          Стосовно тверджень Скаржника про невідповідність дій державного виконавця під час здійснення виконавчого провадження приписам статей 10, 33 Закону України "Про виконавче провадження", статті 7 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", Суд зазначає наступне.
31.          У статті 10 Закону "Про виконавче провадження" перелічено заходи примусового виконання рішень.
32.          Статтею 33 Закону "Про виконавче провадження" передбачено право сторін звернутися до суду із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення, а також право сторін та державного виконавця у випадку, передбаченому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення.
33.          В цьому контексті Суд звертає увагу, що відповідно до статті 2 Закону «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та об`єктивності; гласності та відкритості виконавчого провадження; розумності строків виконавчого провадження; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.
34.          Прояв принципу диспозитивності у виконавчому провадженні у випадках переходу виконавця від одного способу чи порядку примусового виконання рішення до іншого має обумовлюватися волевиявленням стягувача, вираженим у формі заяви. Відповідне право слід розглядати як диспозитивне в контексті застосування статті 33 Закону України «Про виконавче провадження».
35.          Судами попередніх інстанцій в цій справі не встановлено реалізації Скаржником права, передбаченого статтею 33  Закону України «Про виконавче провадження», шляхом звернення до виконавця чи суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення, або із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення.
36.          Водночас норми статті 7 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», на яку посилається Скаржник, регулюють особливості виконання рішень суду про зобов`язання вчинити певні дії щодо майна юридичної особи, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства.
37.          Так, стаття 7 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (Особливості виконання рішень суду про зобов`язання вчинити певні дії щодо майна) встановлює: 1.виконання рішень суду про зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за якими є державний орган, державне підприємство, юридична особа, здійснюється в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом; 2. у разі якщо рішення суду, зазначені в частині першій цієї статті, не виконано протягом двох місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, крім випадків, коли стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій, державний виконавець зобов`язаний звернутися до суду із заявою про зміну способу і порядку виконання рішення.
38.          Отже, відповідна норма підлягає застосуванню виключно у випадках, коли рішення суду зобов`язує вчинити певні дії щодо майна, боржником за якими є державний орган, державне підприємство, юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства.
39.          Проте, зі змісту рішення Господарського суду міста Києва від 10.11.2015 у справі № 910/10187/15 вбачається, що ним зобов`язано Відповідача поновити в обліку в підземному сховищі газу публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» природний газ Позивача в об`ємі 87714,890 тис. куб.м. 
40.          Відповідно Суд відхиляє аргументи Скаржника щодо застосування до спірних правовідносин приписів статті 7 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» з огляду на те, що рішення суду у цій справі, яке підлягало виконанню, не є таким, що зобов`язує вчинити певні дії щодо майна, боржником за якими є державний орган, державне підприємство, юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства. 
41.          Подібного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 15.05.2024 у справі № 910/10186/15 та від 28.10.2024 у справі № 910/10190/15.
42.          Натомість до спірних правовідносин у справі, що розглядається, слід застосовувати приписи статті 33 Закону України «Про виконавче провадження», частина третя якої встановлює саме право, а не обов`язок, звернення до суду із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення. Тому відсутні підстави стверджувати про порушення державним виконавцем приписів Закону України «Про виконавче провадження» в частині дій щодо зміни способу і порядку виконання рішення, а отже, відсутні підстави вважати висновки судів попередніх інстанцій в цій частині незаконними та необґрунтованими.  
43.          Щодо доводів Скаржника про те, що суди попередніх інстанцій при винесенні оскаржуваних рішень не врахували правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду, Суд зазначає, що посилання Скаржника на вказані у касаційній скарзі постанови Верховного Суду є необґрунтованими, адже правовідносини у вказаних справах не є подібними до тих, що склалися між сторонами цього спору.
44.          Так, у цивільній справі №619/562/18 оскаржувалася постанова державного виконавця про повернення стягувачу виконавчого документа на виконання рішення суду, яким зобов`язано фізичну особу не чинити перешкод у користуванні житловим будинком з надвірними будівлями.
45.          В адміністративній справі № 520/6495/2020 спір стосувався того, що Головне управління Пенсійного фонду України в Харківської області не виконало рішення Харківського окружного адміністративного суду в адміністративній справі, позаяк лише нарахувало, але не виплатило пенсію, а державний виконавець за твердженням скаржника не вчинив усіх дій для забезпечення виконання рішення суду.
46.          У цивільній справі № 179/110/21 правовідносини стосувалися виконання виконавчого листа, яким зобов`язано сільську раду виділити земельну частку (пай) розміром 5,75 умовного кадастрового гектара.
47.          В адміністративній справі № 340/5200/21 виконавчий лист стосувався виконання рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду, яким  зобов`язано Головне Управління Пенсійного фонду України у Кіровоградській області зарахувати в суддівський стаж для виплати щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці строк навчання за денною формою у вищому навчальному закладі, який прирівнюється до проходження військової служби, та строк роботи на посаді слідчого.
48.          В адміністративній справі № 457/359/21 спір стосувався того, що Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області не виконало постанову Трускавецького міського суду Львівської області про зобов`язання здійснити перерахунок та виплату основної пенсії та додаткової пенсії відповідно до положень Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
49.          В адміністративній справі №750/9782/16-а спір також стосувався зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області здійснити перерахунок додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, відповідно до вимог статті 50 закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
50.          В адміністративній справі №378/1033/17 виконання здійснювалося на підставі рішення адміністративного суду, яким зобов`язано Державну казначейську службу України провести видатки з Державного бюджету України, передбачені для Державної судової адміністрації України на користь Володарського районного суду Київської області для придбання житла в розмірі 659548 грн.
51.          В адміністративній справі №286/1810/17 розглядалися обставини виконання рішення Овруцького районного суду Житомирської області про зобов`язання Головного управління праці та соціального захисту населення Вінницької обласної державної адміністрації забезпечити жилою площею сім`ю з 4-х осіб, у складі якої є потерпілий від аварії на Чорнобильській АЕС категорії 1, поза чергою, визначеною списком сімей переселенців, які мають 1 категорію.
52.          В адміністративній справі №461/6978/19 виконанню підлягало рішення суду, яким зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області провести перерахунок та виплату раніше призначеної пенсії на підставі довідки про розмір грошового забезпечення, виданої Державним підприємством обслуговування повітряного руху України, провести перерахунок доплати, як різницю між отриманою та перерахованою пенсією та виплатити заборгованість.
53.          В адміністративній справі № 554/10283/18 виконанню підлягало рішення суду, яким зобов`язано Полтавське об`єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області перерахувати і виплатити позивачці пенсію, призначену відповідно до статей 37, 37-1 Закону України "Про державну службу".
54.          У справі № 910/7310/20 правовідносини стосувалися виконання судового рішення про зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Київ Комфорт Сервіс» передати документи ОСББ. У вказаній справі матеріали виконавчого провадження не містили доказів направлення правоохоронним органам повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення. Крім того, за обставинами справи Велика Палата Верховного Суду зазначила, що в даному випадку судове рішення не є нерозривно пов`язаним з його особою та не унеможливлює виконання цього рішення без його участі шляхом вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання, зокрема передбачених пунктом 3 частини першої статті 10 та статтею 60 Закону № 1404-VIII.
55.          У справі № 826/14580/16 суд касаційної інстанції висновував у правовідносинах з особливим суб`єктним складом, а саме у правовідносинах, що стосувалися виконання наказу, виданого на виконання постанови адміністративного суду про зобов`язання Київської міської державної адміністрації, Департамента будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Деснянської районної в місті Києві адміністрації вирішити питання щодо поліпшення житлових умов громадян, які перебувають з 13.10.1992 у пільговій черзі за категорією "Інваліди 1-ї та 2-ї групи з числа військовослужбовців".
56.          У справі № 916/4106/14 виконавче провадження було відкрито з примусового виконання рішення Господарського суду Одеської області щодо зобов`язання відповідача усунути перешкоди позивачу у праві постійного користування земельною ділянкою та звільнення земельної ділянки шляхом демонтажу кафе-бару, при цьому державним виконавцем було вжито заходи з примусового виконання рішення, а саме залучено ПрАТ "Автотранспортне підприємство 15172" для здійснення демонтажу вказаного кафе, а також з метою дотримання порядку під час здійснення виконавчих дій державним виконавцем було залучено працівників поліції.
57.          У справі № 924/315/17 виконанню підлягало судове рішення, яким приватне підприємство зобов`язано повернути Хмельницькій міській раді земельну ділянку з приведенням її в попередній стан шляхом знесення незавершеного будівництва. 
58.          Таким чином, висновки Верховного Суду у постановах у вказаних вище справах не є релевантними до правовідносин, що склалися у справі № 910/10187/15.   
59.          У цьому аспекті Суд звертає увагу на те, що посилання на практику Верховного Суду щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, без аналізу та врахування фактичних обставин справи, які мають юридичне значення та за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, не є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.
60.          Враховуючи викладене, доводи Скаржника щодо порушення судами попередніх інстанцій у справі, що розглядається, норм матеріального та процесуального права, не знайшли свого підтвердження, тому підстав для скасування оскаржуваних судових рішень немає. 
61.          Текст цієї постанови складений у межах розумного строку з урахуванням дати надходження матеріалів справи до Верховного Суду.
62.          Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
63.          Зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, розумність тривалості провадження повинна бути оцінена в світлі обставин справи та з огляду на такі критерії: правову та фактичну складність справи; поведінку заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінку органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (рішення в справах "Федіна проти України" від 02.09.2010, заява №17185/02, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, заява №36655/02, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, заява №19567/02, "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004, заява №62771/00).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
64.          Згідно з пунктом 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.
65.          Відповідно до частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
66.          Верховний Суд, переглянувши оскаржувані судові рішення в межах, наведених у касаційній скарзі доводів, вважає, що вони ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для їх зміни чи скасування немає.
Судові витрати
67.          Понесені Скаржником у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції судові витрати покладаються на нього, оскільки касаційна скарга залишається без задоволення.
Керуючись статтями 300, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
1.          Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Азот"  залишити без задоволення.
2.          Ухвалу Господарського суду міста Києва від 09.07.2025 року та постанову Північного апеляційного господарського суду від 08.09.2025 року у справі №910/10187/15  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуюча                                                                                          Г. Вронська

Судді                                                                                                    Н. Губенко                              
                                                                      
                                                                                                    І. Кондратова