ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

09 лютого 2026 року 
м. Київ 

справа № 686/18555/24 
провадження № 61-11222св25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В., 

учасники справи: 
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
відповідач - ОСОБА_4 , 

розглянув на стадії попереднього розгляду в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 , в інтересах якого діє адвокат Пасічник Сергій Петрович, на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 лютого 2025 року у складі судді Заворотної О. Л. та постанову Хмельницького апеляційного суду від 29 липня 2025 року у складі колегії суддів Ярмолюка О. І., Грох Л. М., Янчук Т. О. у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення, визначення порядку користування квартирою,

ВСТАНОВИВ: 

Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог 

У липні 2024 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3  звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення, визначення порядку користування квартирою. 

Свої вимоги позивачі обґрунтовували тим, що вони разом із відповідачем є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 83,4 кв. м, житловою площею 54,8 кв. м (далі - квартира), яка складається з кімнати № 3 площею 12,5 кв. м, кімнати № 4 площею 12,6 кв. м, кімнати № 8 площею 12,5 кв. м з лоджією площею 1,8 кв. м, кімнати № 2 площею 17,2 кв. м з лоджією площею 1,8 кв. м, кухні площею 8,3 кв. м, ванної кімнати площею 2,6 кв. м, туалету площею 1,0 кв. м та коридору площею 12,9 кв. м. 

Позивачі набули по 1/5 частці зазначеної квартири кожен у порядку приватизації, тоді як відповідач набув 2/5 частки квартири у порядку приватизації та спадкування. 

Посилаючись на тривалі неприязні стосунки між сторонами та факти домашнього насильства, позивачі зазначали, що були вимушені залишити квартиру та проживати в іншому житловому приміщенні. Водночас відповідач чинить їм перешкоди у користуванні спірною квартирою, у зв`язку з чим позивачі просили вселити їх у квартиру та встановити порядок користування нею. 

З огляду на наведене позивачі просили суд: 
- зобов`язати відповідача не чинити їм перешкод у користуванні квартирою та вселити позивачів у спірне житлове приміщення; 
- визначити порядок користування квартирою, виділивши у користування: ОСОБА_4 - кімнату № 2 площею 17,2 кв. м з лоджією площею 1,8 кв. м; ОСОБА_3 - кімнату № 8 площею 12,5 кв. м з лоджією площею 1,8 кв. м; ОСОБА_2 - кімнату № 3 площею 12,5 кв. м; ОСОБА_1 - кімнату № 4 площею 12,6 кв. м, залишивши кухню площею 8,3 кв. м, ванну кімнату площею 2,6 кв. м, туалет площею 1,0 кв. м та коридор площею 12,9 кв. м у спільному користуванні сторін. 

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 

Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області рішенням від 17 лютого 2025 рокупозов задовольнив. 

Усунув перешкоди  ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2  в користуванні квартирою шляхом їх вселення у спірне житлове приміщення. 

Встановив порядок користування квартирою та виділив у користування: ОСОБА_4 - кімнату № 2 площею 17,2 кв. м з лоджією площею 1,8 кв. м; ОСОБА_3 - кімнату № 8 площею 12,5 кв. м з лоджією площею 1,8 кв. м; ОСОБА_2 - кімнату № 3 площею 12,5 кв. м; ОСОБА_1 - кімнату № 4 площею 12,6 кв. м, залишивши кухню площею 8,3 кв. м, ванну кімнату площею 2,6 кв. м, туалет площею 1,0 кв. м та коридор площею 12,9 кв. м у спільному користуванні сторін. 

Вирішив питання про розподіл судових витрат. 

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що відповідач не допускає позивачів до квартири та створює їм перешкоди у користуванні житлом, у зв`язку з чим наявні підстави для їх вселення та встановлення порядку користування спірною квартирою.

Хмельницький апеляційний суд постановою від 29 липня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишив без задоволення, а рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 лютого 2025 року - без змін. 

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що висновки суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні первісного позову є правильними, ґрунтуються на належних і допустимих доказах, яким надано належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують та не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права. 

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 

У серпні 2025 року ОСОБА_4 через представника Пасічника С. П. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій з урахуванням уточнень просить скасувати рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 лютого 2025 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 29 липня 2025 року і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. 

На обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник зазначив, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15 та у постановах Верховного Суду від 12 вересня2018 року у справі № 654/761/15, від 31 жовтня 2018 року у справі № 333/1499/15, від 05 червня 2025 року у справі № 677/1363/22, від 16 липня 2025 року у справі № 398/4452/22 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, суди неналежним чином дослідили зібрані у справі докази та необґрунтовано відхилили клопотання учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 4 частини другої статті 389, пункти 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України). 

Уточнену касаційну скаргу ОСОБА_4 мотивував тим, що суд апеляційної інстанції врахував виключно докази, надані стороною позивачів, що, на його думку, суперечить вимогам частини першої статті 89 ЦПК України. Також заявник посилається на те, що у справі не проводилась судова будівельно-технічна експертиза, а судами було порушено принципи змагальності та диспозитивності цивільного процесу. 

Крім того, заявник стверджує, що він не чинить перешкод позивачам у користуванні квартирою, тоді як позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 фактично не проживають в Україні, що підтверджується відомостями Державної прикордонної служби України про перетин державного кордону. За твердженням заявника, вони постійно проживають у США (місто Сівервілл, штат Теннессі), не користуються квартирою, не цікавляться її станом та не сплачують комунальні платежі. 

Також зазначається, що порядок користування квартирою встановлено судами на підставі копії технічного паспорта 1999 року без урахування змін, які відбулися у подальшому. 

Відзиви на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходили. 

Рух справи в суді касаційної інстанції 

Верховний Суд ухвалою від 03 жовтня 2025 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали з Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області. 

21 жовтня 2025 року матеріали справи № 686/18555/24 надійшли до Верховного Суду. 

Фактичні обставини, з`ясовані судами 

ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності належить чотирикімнатна квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 83,4 кв. м, житловою площею 54,8 кв. м, яка складається з чотирьох житлових кімнат, а саме: кімнати № 3 площею 12,5 кв. м, кімнати № 4 площею 12,6 кв. м, кімнати № 8 площею 12,5 кв. м з лоджією площею 1,8 кв. м, кімнати № 2 площею 17,2 кв. м з лоджією площею 1,8 кв. м, а також кухні площею 8,3 кв. м, ванної кімнати площею 2,6 кв. м, туалету площею 1,0 кв. м та коридору площею 12,9 кв. м. 

ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 належить по 1/5 частці у праві власності на спірну квартиру на підставі свідоцтва про право власності на житло від 02 грудня 1999 року, виданого Хмельницькою квартирно-експлуатаційною частиною району. 

ОСОБА_4 є власником 2/5 часток спірної квартири, з яких 1/5 частка належить йому на підставі свідоцтва про право власності на житло від 02 грудня 1999 року, виданого Хмельницькою квартирно-експлуатаційною частиною району, а ще 1/5 частка - на підставі свідоцтва про право на спадщину від 18 травня 2016 року. 

Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвано 09 січня 2003 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 . ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є їхніми дітьми. 

Згідно з довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 15 травня 2023 року позивачі зареєстровані у спірній квартирі. 

Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду 

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. 

Відповідно до пунктів 1, 4 абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 

Щодо вимог про усунення перешкод у користуванні квартирою 

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. 

У статті 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений прававласності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. 

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. 

У статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. 

Згідно з частиною першою статті 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. 

Право власності (співвласника) житлового приміщення передбачає, насамперед, право на використання помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї (статті 383 ЦК України). 

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. 

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. 

Наведеною нормою матеріального права визначено право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. 

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. 

Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема житловим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового чи цивільного законодавства. 

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20). 

У статтях 358, 361 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньої згоди і кожний співвласник самостійно розпоряджається своєю часткою у праві спільної часткової власності. 

Згідно зі статтею 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. 

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 

Аналіз наведених норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю та вселення. 

У справі, що переглядається, суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що позивачі та відповідач є співвласниками спірної квартири. Водночас ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 були позбавлені можливості у повному обсязі реалізовувати належні їм права співвласників унаслідок створення відповідачем перешкод у користуванні житловим приміщенням. 

Відповідно до статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. 

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. 

Таким чином, для задоволення позовів про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав: позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди, та має бути факт того, що внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном. 

Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 21 червня 2023 року у справі № 370/807/22 (провадження № 61-4057св23). 

Встановивши наведені обставини, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованих висновків про задоволення позову в частині усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення позивачів, з чим погоджується Верховний Суд. 

Заперечення співвласника щодо задоволення позову про усунення перешкод у користуванні майном або щодо вселення співвласників, а також посилання на відсутність у власника можливості самостійно, без звернення до інших співвласників, реалізовувати свої права (зокрема у зв`язку з відсутністю ключів від житла тощо) за умов відсутності вільного доступу до належного йому майна, є підставою для висновку про вчинення іншим співвласником перешкод у користуванні належним позивачам майном. Такий підхід узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постановах від 20 листопада 2023 року у справі № 397/355/22 та від 18 листопада 2024 року у справі № 727/8103/23. 

Щодо визначення порядку користування квартирою

Згідно з частинами першою та другою статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. 

У статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. 

Отже, право кожного зі співвласників на володіння, користування та розпорядження спільним майном одночасно зумовлює обов`язок узгоджувати свою поведінку щодо здійснення цих прав з іншими співвласниками. У разі недосягнення співвласниками згоди з питань здійснення повноважень щодо володіння та користування спільним майном спір, що виник, підлягає вирішенню судом. 

Суди попередніх інстанцій правильно встановили, що сторони у цій справі не дійшли згоди щодо порядку користування спірною квартирою.

Верховний Суд у постанові від 06 лютого 2023 року у справі № 607/22941/21 (провадження № 61-12444св22) висловив правову позицію про те, що судове рішення про встановлення порядку користування спільним майном не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їхніх прав як власників, оскільки суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їхніх часток у праві власності на спільне майно. При цьому, допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність, тобто з наближенням до ідеальних часток. 

При виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. 

Вирішуючи спір щодо встановлення порядку спільного користування квартирою, суд керується тим, що при визначенні такого порядку допускається виділення сторонам у користування частин житлового приміщення, співмірних їхнім ідеальним часткам у праві спільної часткової власності. При цьому можливі незначні відступи від точної відповідності реальних часток ідеальним, зумовлені об`єктивною неможливістю забезпечити їх повну тотожність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно та не порушує їхніх прав як власників. 

Установивши, що співвласники не дійшли згоди щодо порядку користування спільним майном, а також урахувавши, що запропонований позивачами порядок користування квартирою не порушує прав відповідача, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову. Такий висновок зумовлений, зокрема, наявністю між сторонами вкрай неприязних відносин, що унеможливлює добровільне встановлення порядку користування квартирою відповідно до часток кожного зі співвласників. 

Судами встановлено та підтверджено матеріалами справи, що спірна квартира є чотирикімнатною, загальною площею 83,4 кв. м, житловою площею 54,8 кв. м, та складається з чотирьох житлових кімнат: кімнати № 3 площею 12,5 кв. м, кімнати № 4 площею 12,6 кв. м, кімнати № 8 площею 12,5 кв. м з лоджією площею 1,8 кв. м, кімнати № 2 площею 17,2 кв. м з лоджією площею 1,8 кв. м, а також кухні площею 8,3 кв. м, ванної кімнати площею 2,6 кв. м, туалету площею 1,0 кв. м і коридору площею 12,9 кв. м. 

З огляду на те, що позивачі володіють по 1/5 частці у праві власності на спірну квартиру, виділити у користування житлові приміщення, які б точно відповідали їхнім ідеальним часткам, є неможливим. 

За таких обставин суди обґрунтовано виходили з необхідності допустити відступ від повної відповідності реальних часток ідеальним, оскільки виділення в натурі частин спільного майна, які б точно відповідали часткам співвласників у праві спільної часткової власності, об`єктивно неможливе. 

Посилання заявника на те, що суди врахували виключно докази, надані позивачами, та порушили вимоги частини першої статті 89 ЦПК України, є безпідставними. Як убачається з матеріалів справи та змісту судових рішень, суди надали оцінку всім наявним у справі доказам у їх сукупності, з урахуванням доводів і заперечень сторін, а висновки судів ґрунтуються на повному та всебічному з`ясуванні обставин справи. 

Аргументи заявника про порушення судами принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу також не підтверджуються. Відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи, користувався процесуальними правами, подавав заперечення та докази на підтвердження своєї позиції. Водночас матеріали справи не містять відомостей про заявлення відповідачем клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи. 

За таких обставин посилання у касаційній скарзі на непроведення експертизи не може бути підставою для скасування судових рішень, оскільки суд не зобов`язаний з власної ініціативи призначати експертизу за відсутності відповідного клопотання сторони та за умови достатності інших доказів для вирішення спору. 

Доводи заявника про те, що він не чинить перешкод позивачам у користуванні квартирою, обґрунтовано відхилені судами як такі, що спростовуються встановленими у справі обставинами, зокрема фактом недопуску співвласників до житла та відсутністю у них можливості вільно користуватися спірним майном. 

Аргументи касаційної скарги про те, що окремі позивачі фактично не проживають в Україні, не користуються квартирою та не сплачують комунальні платежі, не мають правового значення для вирішення спору, оскільки саме собою непроживання співвласника у житлі або перебування за кордоном не позбавляє його права власності та не усуває права вимагати усунення перешкод у користуванні належним йому майном. 

Також безпідставними є доводи про встановлення порядку користування квартирою виключно на підставі технічного паспорта 1999 року. Суди врахували фактичне планування квартири, її склад і площу, а також неможливість виділення в користування приміщень, які б точно відповідали ідеальним часткам співвласників, що відповідає усталеній судовій практиці та не порушує прав сторін. 

У цілому доводи касаційної скарги не спростовують встановлених у справі фактичних обставин та обґрунтованих висновків, викладених у мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень, а зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з їх оцінкою та посилань на обставини, які були предметом дослідження суду апеляційної інстанції. 

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) виклала правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів. 

Водночас доводи касаційної скарги про застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15 та у постановах Верховного Суду від 12 вересня2018 року у справі № 654/761/15, від 31 жовтня 2018 року у справі № 333/1499/15, від 05 червня 2025 року у справі № 677/1363/22, від 16 липня 2025 року у справі № 398/4452/22, не можуть бути прийняті судом касаційної інстанції, оскільки оскаржувані судові рішення не суперечать висновкам, які викладені у наведених заявником постановах. 

Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц). 

Таким чином, проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень з точки зору застосування норм права, які стали підставою для вирішення справи по суті, колегія суддів дійшла висновку, що суди попередніх інстанцій ухвалили судові рішення відповідно до встановлених ними обставин на підставі поданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Висновки судів у цій справі не суперечать правовим висновкам, викладеним у постановах суду касаційної інстанції, на які послався заявник у касаційній скарзі. 

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд керується тим, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують висновків судів, а за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. 

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги 

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України. 

Щодо судових витрат 

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника. 

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 

ПОСТАНОВИВ: 

Касаційну скаргу ОСОБА_4 , в інтересах якого діє адвокат Пасічник Сергій Петрович, залишити без задоволення. 

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 лютого 2025 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 29 липня 2025 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді:	Є. В. Петров	
		
	А. І. Грушицький	
		
	І. В. Литвиненко