УХВАЛА
03 лютого 2026 року
м. Київ
справа № 755/21823/21
провадження № 61-13727сво24

Верховний Суд у складі Об'єднаної палати Касаційного цивільного суду: 
Червинської М. Є. (суддя - доповідач), Грушицького А. І., Зайцева А. Ю., Крата В. І., Луспеника Д. Д., Синельникова Є. В., Фаловської І. М.,

розглянув справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс Банк», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Юдіна Максима Анатолійовича про скасування рішення державного реєстратора та визнання права власності на нерухоме майно за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Сенс Банк» на рішення Дніпровського районного суду міста Києва в складі судді Марфін Н. В. від 24 квітня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду в складі колегії суддів: Фінагеєва В. О., Кашперської Т. Ц., Яворського М. А. від 31 липня 2024 року,
ВСТАНОВИВ:
У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ «Сенс Банк», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Юдіна М. А. про скасування рішення державного реєстратора та визнання права власності на нерухоме майно.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 12 червня 2008 року між ОСОБА_1 та АКБ СР «Укрсоцбанк» укладено договір кредиту, за яким банк надав позивачу кредит в сумі 119 000,00 дол. США строком до 12 червня 2018 року зі сплатою 13,5 річних за користування кредитними коштами. На забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором кредиту 12 червня 2008 року між позивачем та банком укладено іпотечний договір, згідно з яким позивач передав в іпотеку банку належну йому квартиру АДРЕСА_1 .
25 серпня 2020 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Юдін М. А. здійснив державну реєстрацію прав власності на вказану квартиру за АТ «Альфа-Банк» відповідно до рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 31 серпня 2020 року.
Рішення державного реєстратора вчинене всупереч вимогам законодавства та підлягає скасуванню, оскільки воно відбулося під час дії законодавчо встановленого мораторію на примусове стягнення майна відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон), під час дії арешту цього майна, без нотаріальної згоди боржника та без надання державному реєстратору повного переліку необхідних документів, зокрема, без оцінки предмету іпотеки, без письмової вимоги банку на адресу іпотекодавця та доказів її отримання, а також за відсутності у банку права на звернення стягнення в позасудовому порядку.
Просив суд скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Юдіна М. А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 53835654 від 31 серпня 2020 року щодо квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , з одночасним визнанням (поновленням) права власності позивача на зазначену квартиру.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 24 квітня 2024 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 31 липня 2024 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Юдіна М. А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 53835654 від 31 серпня 2020 року щодо реєстрації за АТ «Альфа-Банк» права власності на квартиру АДРЕСА_1 скасовано. В іншій частині позову відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що державний реєстратор ПН КМНО Юдін М. А. не є належним відповідачем у спорі щодо скасування його рішення про здійснення реєстраційної дії. Аналогічний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 910/15792/20. Тому суд відмовляє у задоволення позову до вказаного державного реєстратора.
Суд вважає безпідставними посилання сторони позивача, як на підставу незаконності прийнятого державним реєстратором рішення, наявність станом на час прийняття оспорюваного рішення чинного обтяження майна позивача у вигляді арешту нерухомого майна, з огляду на те, що пунктом 7 частини четвертої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що відмова в державній реєстрації прав з підстави, зазначеної у пункті 6 частини першої цієї статті, не застосовується у разі державної реєстрації права власності на нерухоме майно іпотекодержателем - фінансовою установою в порядку, передбаченому статтями 33-38 Закону України «Про іпотеку». Наявність зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки обтяжень, інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.
Поряд із цим, оспорюване рішення державного реєстратора прийняте в порушення Закону, що є самостійною та достатньою підставою для скасування рішення державного реєстратора і відповідно задоволення позову у частині таких позовних вимог. Станом на час здійснення реєстрації права власності на предмет іпотеки за банком Закон був чинним, відтак державний реєстратор мав зважати на положення вказаного закону, так само як і іпотекодержатель звертаючись до державного реєстратора з метою позасудового врегулювання на підставі іпотечного застереження.
З огляду на викладене, предмет іпотеки, а саме нерухоме житлове майно, яке використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя, не може бути примусово стягнуто на підставі положень Закону, у тому числі і шляхом реєстрації права власності за банком як забезпечення виконання позичальником/майновим поручителем умов кредитного договору, укладеного в іноземній валюті. Такий правовий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20), від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а.
За змістом інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо позивача від 16 листопада 2021 року, окрім квартири АДРЕСА_1 , право власності на яку було перереєстроване за банком, позивач має у власності будинок АДРЕСА_3 (а. с. 39-41). Разом з цим, у цій конкретній ситуації суд дійшов висновку, що положення Закону розповсюджуються на предмет іпотеки за іпотечним договором № 030.29-50/379-С, ураховуючи принципи справедливості та розумності як загальних засад цивільного законодавства, передбачених пунктом 6 статті 3 ЦК України. До такого висновку суд дійшов з огляду на те, що конструкція Закону вказує на те, що у разі наявності у позичальника-іпотекодавця у власності іншого нерухомого майна для проживання, вимоги наведеного закону не застосовуються до предмета іпотеки. Однак м. Горлівка Донецької області є тимчасово окупованою територією України з 2014 року, а позивач проживає у м. Києві і за таких умов не є розумним та справедливим приймати до уваги наявність у позивача на праві власності іншого нерухомого житлового майна, адже позивач не має фактичної можливості проживати у належному йому на території м. Горлівка, Донецької області будинку, тому у даному випадку застосування принципу справедливості як загальнолюдського виміру права є правильним, законним та виправданим.
Представник банку надав суду копії двох повідомлень про звернення стягнення на предмет іпотеки здійснених у 2020 році, описи вкладення до них, копії рекомендованих повідомлень, конвертів (з довідками про причини повернення), реєстрів, списків згрупованих відправлень та фіскального чеку, які повернулись без вручення адресату з відміткою поштового відділення одержувача від 25 травня 2020 року та 03 липня 2020 року «за закінченням встановленого строку зберігання». Стосовно першої вимоги банку вбачається, що саме повідомлення, опис вкладення та зворотне повідомлення про вручення судової кореспонденції оформлені на отримувача ОСОБА_1 , у той час як позивач має по-батькові « ОСОБА_2 », що безумовно перешкоджає отриманню такої кореспонденції позивачем, оскільки у такому випадку не можна ідентифікувати особу отримувача як особу позивача. Тому суд дійшов висновку, що банком не було належним чином дотримано вимог Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ № 1127 від 25 грудня 2015 року в частині надання державному реєстратору не менш ніж двох вимог, які повернулись відправнику у зв`язку із закінченням встановленого строку зберігання поштового відправлення.
Під час розгляду справи сторона позивача не довела, що вартість іпотечного майна визначена зазначеним висновком є заниженою та не відповідає дійсності, тому посилання на неправомірність відповідного висновку суд до уваги не приймає.
Скасування рішення державного реєстратора у даному випадку є належним та ефективним способом захисту прав позивача. У даному випадку право власності на спірну квартиру було зареєстроване за банком і подальше відчуження нерухомого майна не відбулось, відтак скасування рішення державного реєстратора призведе до відновлення порушених прав позивача та в повній мірі вирішить спір про право наявний між сторонами.
Разом з цим, не підлягає задоволенню вимога позивача про визнання (поновлення) права власності на квартиру, оскільки задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності призводить до відновлення порушених прав особи без застосування додаткових способів захисту. 
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції в оскарженій частині задоволених вимог. Вказав, що, враховуючи надані суду докази, у державного реєстратора були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на квартиру за АТ «Альфа-Банк». Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивач має у власності будинок АДРЕСА_3 та його право власності на тимчасово окупованій території охороняється згідно з законодавством України, не заслуговують на увагу, оскільки вказаний будинок знаходяться на непідконтрольній Україні території, що визначено розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення». З врахуванням того, що будинок, який належать на праві власності позивачу, знаходяться на тимчасово окупованій території України (м. Горлівка Донецької області), позивач не має ні юридичної, ні фактичної реальної можливості володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, тобто вчиняти будь-які правомочності власника щодо свого нерухомого майна. Зазначене свідчить про відсутність у позивача іншого житла.
Оскільки на момент виникнення спірних правовідносин Закон був чинним, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про його застосування до спірних правовідносин. Зазначений Закон втратив чинність тільки 23 квітня 2021 року, а спірне рішення про державну реєстрацію права власності за АТ «Альфа-Банк» прийнято державним реєстратором 31 серпня 2020 року.
08 жовтня 2024 року АТ «Сенс Банк» звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції і постанову апеляційного суду, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди не врахували, що на спірні правовідносини мораторій не розповсюджується. В жодній редакції Закону не міститься вимог, умов чи виключень щодо місцезнаходження або будь-яких інших характеристик додаткового нерухомого майна, можливість чи неможливість користування таким додатковим житлом. Визначальною обставиною є саме його наявність або відсутність. Суди встановили, що за позивачем зареєстровано право власності на будинок у м. Горлівка Донецької області, однак не прийняли до уваги цю обставину, оскільки, на думку судів, додаткова квартира знаходиться на окупованій території. Квартира в м. Горлівка Донецької області не є предметом іпотеки (що дійсно виключало б можливість звернення на неї стягнення на підставі Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції»), а тому сама по собі наявність цієї квартири спростовує висновки, що на спірні правовідносини поширювався мораторій.
При цьому слід враховувати, що тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України (Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»). Більш того, на час вчинення оскаржуваної реєстраційної дій м. Горлівка Донецької області не було тимчасово окупованою територією. Так, відповідно до положень статті 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» в редакції на час вчинення державної реєстрації права власності тимчасово окупованою територією є тільки Автономна Республіка Крим, місто Севастополь. Разом з тим, навіть якщо б м. Горлівка на той час дійсно вважалося б тимчасово окупованою територією, то навіть тоді б це не свідчило про відсутність у позивача іншою нерухомого майна. Те, що територія м. Горлівка Донецької області була територією проведення антитерористичної операції відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 січня 2015 року № 1053-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася АТО», не впливає на перелік тимчасово окупованої території, визначеної статтею 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».
На адресу іпотекодателя товариством двічі з періодичністю не менше ніж один місяць надсилалися повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основний зобов`язанням. Повідомлення направлені цінним рекомендованим листом з описом вкладення. Пунктом 6.2 Іпотечного договору визначено, що усі повідомлення за цим Договором будуть вважатися зробленими належним чином у випадку, якщо вони здійснені у письмовій формі та надіслані рекомендованим листом кур`єром, телеграфом, або вручені особисто за зазначеними адресами сторін. Датою отримання таких повідомлень буде вважатися дата їх особистого вручення, або дата поштового штемпеля відділення зв`язку одержувача.
Ухвалою Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13 листопада 2024 року поновлено АТ «Сенс Банк» строк на касаційне оскарження судових рішень; відкрито касаційне провадження у справі; заяву АТ «Сенс Банк» про зупинення дії судових рішень задоволено.
В ухвалі вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підставу, передбачену пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження - суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду, крім випадку, наявності постанова Верховного Суду про відступлення такого висновку: від 31 жовтня 2018 року у справі № 369/382/17, від 13 лютого 2019 року у справі № 725/885/16-ц, від 06 жовтня 2021 року у справі № 756/5536/19, від 26 жовтня 2022 року у справі № 752/10724/19, від 17 лютого 2021 року у справі № 404/234/19.
Ухвалою Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 26 листопада 2025 року справу призначено до судового розгляду.
Ухвалою Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 січня 2026 року зазначену справу передано на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
Відповідно до частини другої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.
У справі, що переглядається, суди попередніх інстанцій встановили, що 
12 червня 2008 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» (іпотекодержатель) та ОСОБА_1 (іпотекодавець) укладений нотаріально посвідчений іпотечний договір № 030.29-50/379-С, за яким:
Іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю у якості забезпечення виконання всіх своїх зобов`язань за договором кредиту № 030.29-50/379-С від 12 червня 2008 року, укладеним між іпотекодержателем та іпотекодавцем, надалі за текстом - «Основне зобов`язання», наступне нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_4 , надалі за текстом - «Предмет іпотеки». Право власності іпотекодавця на предмет іпотеки підтверджується договором купівлі-продажу від 27 травня 2002 року;
Зміст та розмір Основного зобов`язання, строк і порядок його виконання:
повернення кредиту в сумі 119 000,00 дол. США, з порядком погашення заборгованості за кредитом, визначеним договором, яким обумовлене основне зобов`язання, з кінцевим терміном погашення кредиту до 12 червня 2018 року, а також дострокового погашення у випадках, передбачених договором, яким обумовлене основне зобов`язання;
Іпотекодержатель має право:
у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання, задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки;
у разі виникнення права звернення стягнення на предмет іпотеки, реалізувати його відповідно до приписів чинного законодавства України, зокрема, Законів України «Про іпотеку», «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» тощо;
У разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки;
Іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів:
шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»;
Усі повідомлення за цим договором будуть вважатися зробленими належним чином, у випадку якщо вони здійснені у письмовій формі та надіслані рекомендованим листом, кур`єром, телеграфом, або вручені особисто за зазначеними адресами сторін. Датою отримання таких повідомлень буде вважатися дата їх особистого вручення, або дата поштового штемпеля відділення зв`язку одержувача.
Квартира, яка є предметом іпотеки як забезпечення за споживчим кредитом в іноземній валюті, має загальну площу 70,00 кв. м та використовується позивачем як місце постійного проживання.
Позивач та ще троє осіб, зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1 : позивач - з 26 вересня 2002 року, ОСОБА_3 - з 26 червня 2008 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - з 23 лютого 2010 року та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , - з 26 червня 2008 року.
За змістом наданої представником банку копії висновку про вартість майна від 11 серпня 2020 року вартість квартири АДРЕСА_1 становить 1 306 667,00 грн.
08 травня 2020 року банк направив на адресу позивача вимогу про усунення порушень кредитного договору із попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки, яка повернулась без вручення адресату з відміткою поштового відділення одержувача від 25 травня 2020 року «за закінченням встановленого строку зберігання». Саме повідомлення, опис вкладення та зворотне повідомлення про вручення судової кореспонденції оформлені на отримувача ОСОБА_1 , у той час як позивач має по-батькові « ОСОБА_2 ».
Друга вимога банку про усунення порушень кредитного договору із попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки була направлена на адресу позивача 17 червня 2020 року та повернулась без вручення адресату з відміткою поштового відділення одержувача від 03 липня 2020 року «за закінченням встановленого строку зберігання».
За змістом інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (кв. АДРЕСА_1 ) від 11 листопада 2021 року:
державна реєстрація іпотеки відбулась 13 червня 2008 року;
12 листопада 2014 року здійснено державну реєстрацію обтяження у вигляді арешту нерухомого майна на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 38360174, виданий 07 червня 2013 року, видавник: ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві. Особа, майно/права якої обтяжуються: ОСОБА_1 ;
право власності на квартиру було зареєстроване 25 серпня 2020 року за АТ «Альфа Банк» на підставі іпотечного договору № 030.29-50/379-С (серія та номер: 5712, виданий 12 червня 2008 року, видавник ПНКМНО Ковальчук С. П.) згідно з рішенням державного реєстратора - ПН КМНО Юдіна М. А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 53835654 від 31 серпня 2020 року.
Позивач також є власником будинку АДРЕСА_3 .
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду заслухав суддю-доповідача, перевірив наведені у касаційній скарзі доводи, за результатами чого зробив висновок про наявність правових підстав для передачі справи на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
Для приватного права апріорі властивою є така засада як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом (частина перша статті 12 Закону України «Про іпотеку»). 
Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя (частини перша, п`ята статті 37 Закону України «Про іпотеку», тут і далі у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). 
Згідно з пунктом 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2016 р. № 553, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, зокрема подаються: 1) засвідчена іпотекодержателем копія письмової вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцю та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) засвідчена іпотекодержателем копія повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення або поштового відправлення з оголошеною цінністю, яким надіслано вимогу, зазначену у підпункті 1 цього пункту, з відміткою про вручення адресату, або засвідчена іпотекодержателем копія рекомендованого поштового відправлення або поштового відправлення з оголошеною цінністю, яким надіслано вимогу, зазначену у підпункті 1 цього пункту, з позначкою про відмову адресата від одержання такого відправлення, або засвідчені іпотекодержателем копії рекомендованих поштових відправлень або поштових відправлень з оголошеною цінністю (поштових конвертів), якими не менше ніж двічі з періодичністю не менше ніж один місяць надсилалася вимога, зазначена у підпункті 1 цього пункту, та які повернулися відправнику у зв`язку із відсутністю адресата або закінченням встановленого строку зберігання поштового відправлення, або засвідчені іпотекодержателем паперові копії електронного листа, яким за допомогою засобів інформаційної, телекомунікаційної або інформаційно-телекомунікаційної системи, що забезпечує обмін електронними документами, надіслано вимогу, зазначену у підпункті 1 цього пункту, та електронного службового повідомлення відповідної системи, яким підтверджується доставка відповідного електронного листа за адресою електронної пошти адресата (у разі коли договором з іпотекодавцем або боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, передбачено можливість обміну електронними документами); 3) довідка іпотекодержателя, що містить відомості про суму боргу за основним зобов`язанням станом на дату не раніше трьох днів до дня подання документів для проведення відповідної державної реєстрації та відомості про вартість предмета іпотеки, визначену суб`єктом оціночної діяльності, станом на дату не раніше 90 днів до дня подання документів для проведення відповідної державної реєстрації. 
У разі подання документа, зазначеного в абзаці першому або четвертому підпункту 2 цього пункту, державна реєстрація проводиться після спливу тридцятиденного строку з моменту отримання адресатом вимоги, зазначеної у підпункті 1 цього пункту, якщо у такій вимозі не зазначений більш тривалий строк.
Протягом дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яким є нерухоме житлове майно загальною площею в межах, визначених зазначеним Законом, що виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, також подається заява, що підтверджує згоду іпотекодавця - громадянина України на набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, справжність підпису на якій засвідчується відповідно до Закону України «Про нотаріат», крім випадків встановлення державним реєстратором наявності зареєстрованого права власності іпотекодавця на інше нерухоме житлове майно (його частину) у Державному реєстрі прав чи в його невід`ємній архівній складовій частині або надання державному реєстратору документів, якими підтверджується, що відповідне нерухоме житлове майно не є місцем постійного проживання іпотекодавця.
Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).
07 червня 2014 року набрав чинності Закон, підпунктом 1 пункту 1 якого в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, було передбачено, що протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.
Пунктом 4 Закону передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.
Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді (частина четверта статті 37 Закону України «Про іпотеку»). 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19) зроблено висновок, що «Закон № 898-IV прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним із шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки. Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону № 1304-VII право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому способі) не залежало від наявності згоди іпотекодавця, а залежало від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору. Водночас Закон № 1304-VII ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодателя без згоди останнього на таке відчуження. Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком судів першої та апеляційної інстанцій, що квартира за адресою: АДРЕСА_1, яка має загальну площу 47,40 кв. м та яка використовується як місце постійного проживання позивачем, не може бути примусово стягнута (шляхом перереєстрації права власності на нерухоме майно) на підставі дії Закону № 1304-VII, у тому числі шляхом реєстрації права власності за ПАТ «КБ «Приватбанк» як забезпечення виконання ОСОБА_2 умов кредитного договору від 20 травня 2008 року № VIV7GA0000000001, укладеного в іноземній валюті. Таким чином, у відповідача були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за ПАТ «КБ «Приватбанк»». 
У справі, що переглядається:
суди встановили, що квартира АДРЕСА_1 є предметом іпотеки як забезпечення за споживчим кредитом в іноземній валюті, загальна площа якої становить 70,00 кв. м, тобто, не перевищує 140 кв. м., спірна квартира використовується позивачем як місце постійного проживання. Також позивач є власником будинку АДРЕСА_3 ; 
у зв`язку з цим, при вирішенні питання щодо поширення на спірні правовідносини положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», колегія суддів враховує, що згідно з його пунктом 5 цей Закон не поширюється на територію України, визнану тимчасово окупованою відповідно до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». Відповідно до статті 3 вказаного Закону (в тому числі в редакції станом на час прийняття оспорюваного рішення про державну реєстрацію прав від 31 серпня 2020 року) тимчасово окупованою територією визначалася лише сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій, внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, повітряний простір над цими територіями. Тобто, станом на час прийняття оспорюваного рішення вказаним Законом м. Горлівка Донецької області не визначалося тимчасово окупованою територією;
разом з тим, необхідно зважати на те, що положення пункту 5 Закону були незмінним з 07 червня 2014 року, дати набрання ним чинності, на момент прийняття якого статус тимчасово окупованих територій України визначався лише Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»;
відповідні зміни до вказаного Закону внесені парламентом лише Законом № 2217-IX від 21 квітня 2022 року, згідно з яким його пункт 1 частини першої статті 3 викладений в такій редакції: «1) сухопутна територія тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України, водні об`єкти або їх частини, що знаходяться на цих територіях». У статті 1 вказаного Закону в чинній редакції відповідно до Закону № 2217-IX від 21 квітня 2022 року встановлено, що окремі території України, що входять до складу Донецької та Луганської областей, є окупованими Російською Федерацією (у тому числі окупаційною адміністрацією Російської Федерації) починаючи з 7 квітня 2014 року. Межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях з цієї дати, визначено Президентом України за поданням Міністерства оборони України, підготовленим на основі пропозицій Генерального штабу Збройних Сил України;
проте, розпорядженням Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 року № 1085-р затверджений перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, до якого внесено ? м. Горлівка. Постановою Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VIII визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. 18 січня 2018 року прийнятий Закон України №2268-VIII «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», згідно зі статтею 1 якого тимчасово окупованими територіями у Донецькій та Луганській областях на день ухвалення цього Закону визнаються частини території України, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль, зокрема, сухопутна територія та її внутрішні води у межах окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей. Межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях, визначаються Президентом України за поданням Міністерства оборони України, підготовленим на основі пропозицій Генерального штабу Збройних Сил України;
указом Президента України від 7 лютого 2019 року № 32/2019 затверджено Перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях, зокрема і місто Горлівка;
отже, станом на час прийняття оспорюваного рішення м. Горлівка Донецької області визначалося законодавством України тимчасово окупованою територією. Тому несвоєчасне приведення парламентом у відповідність до законодавства положення пункту 5 Закону, як і Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», з урахування принципу розумності, не є підставою для висновку, що вказане положення Закону стосувалося лише житлової нерухомості, розташованої на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, та не поширюється на таке ж майно, розташоване на інших тимчасово окупованих територіях України.
Тому колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вважає, що за обставин цієї справи суди зробили по суті правильний висновок, що наявність у позивача на праві власності іншого нерухомого житлового майна на тимчасово окупованій території України, в якій позивач не має фактичної можливості проживати, як і вчиняти будь-які інші правомочності власника щодо свого нерухомого майна, свідчить про відсутність у позивача іншого житла. 
У зв`язку з цим оспорюване рішення прийняте з порушенням Закону, який станом на час здійснення реєстрації права власності на предмет іпотеки за банком був чинним, що є самостійною та достатньою підставою для його скасування.
У касаційній скарзі відповідач посилається на висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 752/10724/19, в частині відсутності підстав для застосування до спірних правовідносин положення Закону з врахуванням наявності у боржника іншого житла на території Автономної Республіки Крим. Проте у наведеній справі касаційний суд не робив висновок щодо застосування положення пункту 5 Закону та Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», а відповідний висновок зроблений за встановлення, що позивачем не надано доказів, що квартира, на яку звернено стягнення, є місцем його постійного проживання. Тому колегія суддів уважає, що немає підстав для його врахування у цій справі або ініціювання відступлення.
Разом з тим, такий висновок зроблений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2025 року у справі № 522/18134/21 та вказано, що «скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсними, укладених 20 вересня 2018 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Оксі банк», договорів про відступлення права вимоги за договором про іпотечний кредит від 01 грудня 2005 року і за договором іпотеки від 05 грудня 2005 року та ухвалюючи в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог, апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази та надавши їх належну оцінку, дійшов правильного висновку про те, що на кредитні зобов`язання позивачки не розповсюджується дія Закону України № 1304-VII, оскільки у її власності, окрім іпотечного майна є інше нерухоме майно у м. Ясинувата Донецької області і оскільки позивачка з 17 жовтня 2002 року працює у Головному управлінні Державної податкової служби в Одеській області та є суб`єктом Закону України «Про запобігання корупції», тому вказаний закон не може бути підставою для визнання недійними оспорюваних правочинів. … Посилання у касаційній скарзі на те, що територія м. Ясинувата Донецької області є територією проведення антитерористичної операції, були предметом розгляду апеляційного суду та їм надана належна правова оцінка. Зокрема відхиляючи вказані доводи заявниці, апеляційний правильно виходив з наступного. Згідно з пунктом 5 Закону України № 1304-VII (в редакції Закону станом на час укладення оспорюваних договорів) цей Закон не поширюється на територію України, визнану тимчасово окупованою відповідно до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». Відповідно до статті 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (в редакції, чинній станом на час укладення оспорюваних правочинів) тимчасово окупованою територією визначається: 1) сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій; 2) внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України; 3) повітряний простір над територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 цієї частини Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». Житло позивачки, що розташоване у м. Ясинувата Донецької області, зокрема квартира АДРЕСА_3, не було законодавчо визначено як тимчасово окупована територія станом на час укладення оспорюваних ОСОБА_1 правочинів, з урахуванням чинної на той час редакції закону, тому таке виключає можливість застосування до виниклих спірних правовідносин вказаних вимог закону як підстави недійсності правочинів. Водночас віднесення території м. Ясинувата Донецької області до території проведення антитерористичної операції, не впливає на перелік тимчасово окупованої території, визначеної статтею 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»».
З урахуванням викладеного, колегія Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вважала за необхідне передати справу на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду для відступу від висновків щодо застосування пункту 5 Закону, викладених у постанові у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2025 року у справі № 522/18134/21 (провадження № 61-15075св23), і зробити висновок: 
«необхідно зважати на те, що положення пункту 5 Закону були незмінним з 07 червня 2014 року, дати набрання ним чинності, на момент прийняття якого статус тимчасово окупованих територій України визначався лише Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»;
відповідні зміни до вказаного Закону внесені парламентом лише Законом № 2217-IX від 21 квітня 2022 року, згідно з яким його пункт 1 частини першої статті 3 викладений в такій редакції: «1) сухопутна територія тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України, водні об`єкти або їх частини, що знаходяться на цих територіях». У статті 1 вказаного Закону в чинній редакції відповідно до Закону № 2217-IX від 21 квітня 2022 року встановлено, що окремі території України, що входять до складу Донецької та Луганської областей, є окупованими Російською Федерацією (у тому числі окупаційною адміністрацією Російської Федерації) починаючи з 7 квітня 2014 року. Межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях з цієї дати, визначено Президентом України за поданням Міністерства оборони України, підготовленим на основі пропозицій Генерального штабу Збройних Сил України;
проте, розпорядженням Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 року № 1085-р затверджений перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, до якого внесено також і населенні пункти Донецької та Луганської областей. Постановою Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VIII визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. 18 січня 2018 року прийнятий Закон України №2268-VIII «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», згідно зі статтею 1 якого тимчасово окупованими територіями у Донецькій та Луганській областях на день ухвалення цього Закону визнаються частини території України, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль, зокрема, сухопутна територія та її внутрішні води у межах окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей. Межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях, визначаються Президентом України за поданням Міністерства оборони України, підготовленим на основі пропозицій Генерального штабу Збройних Сил України;
указом Президента України від 7 лютого 2019 року № 32/2019 затверджено Перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях;
тому несвоєчасне приведення парламентом у відповідність до законодавства положення пункту 5 Закону, як і Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», з урахування принципу розумності, не є підставою для висновку, що вказане положення Закону стосувалося (до внесення відповідних змін Законом № 2217-IX від 21 квітня 2022 року) лише житлової нерухомості, розташованої на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, та не поширювалося на таке ж майно, розташоване на інших тимчасово окупованих територіях України, яке визначалося таким іншим законодавством України станом на час прийняття рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки».
З огляду на викладене, касаційна скарга АТ «Сенс Банк» на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 квітня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 31 липня 2024 року підлягає прийняттю до розгляду Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду.
Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
З огляду на вказане справа розглядатиметься Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами та без проведення судового засідання (у письмовому провадженні). 
Керуючись частиною тринадцятою статті 7, частиною першою статті 402 ЦПК України, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Прийняти до розгляду справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс Банк», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Юдіна Максима Анатолійовича про скасування рішення державного реєстратора та визнання права власності на нерухоме майно за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Сенс Банк» на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 24 квітня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 31 липня 2024 року
Призначити справу до розгляду Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий	М. Є. Червинська  	
Судді:	А. І. Грушицький  	
	А. Ю. Зайцев  	
	В. І. Крат   Д. Д. Луспеник  	
	Є. В. Синельников  	
	І. М. Фаловська