ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2025 року 
м. Київ
cправа №  910/15934/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Зуєва В.А. (головуючого), Берднік І.С., Міщенка І.С.
секретаря судового засідання - Дерлі І.І.
за участю представників учасників:
позивача - Мухамеджанов О.С.
відповідача - Головко О.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Приватного підприємства "Лідер"
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 08.09.2025 (у складі колегії суддів: Пономаренка Є.Ю. (головуючого), Руденко М.А., Барсук  М.А.)
та рішення Господарського суду міста Києва від 14.04.2025 (суддя Трофименко Т.Ю.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська добувна компанія"
до Приватного підприємства "Лідер"
про стягнення 8  871  827,25 грн
ВСТАНОВИВ:
1. Короткий зміст та підстави позовних вимог
1.1. 24.12.2024 Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська добувна компанія" (далі - ТОВ "Українська добувна компанія", Позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного підприємства "Лідер" (далі - ПП "Лідер", Відповідач, Скаржник) про стягнення 8 871 827,25 грн інфляційних втрат.
1.2. Позовні вимоги ТОВ "Українська добувна компанія" обґрунтовані порушенням Відповідачем своїх зобов`язань за договором № 3012 купівлі-продажу щебеневої продукції від 30.12.2021 (далі - Договір) в частині повної та своєчасної сплати коштів за отриманий товар, підтвердженим судовими рішеннями у справі №  910/1944/24, що дало Позивачеві право нарахувати інфляційні втрати у сумі 8  871  827,25 грн.
2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
2.1. Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.04.2025 позов задоволено повністю та стягнуто з Відповідача заявлену суму інфляційних втрат. При цьому суд першої інстанції виходив з доведеності Позивачем факту порушення Відповідачем договірних зобов`язань в частині своєчасності оплати отриманого за Договором товару.
2.2. За результатами розгляду апеляційної скарги ПП "Лідер" постановою Північного апеляційного господарського суду від 08.09.2025 її задоволено частково, рішення Господарського суду міста Києва від 14.04.2025 змінено в частині присудженої до стягнення суми, а саме стягнуто 8  832  467,39 грн інфляційних втрат.
Ухвалюючи таку постанову суд апеляційної інстанції керувався тим, що оскільки часткова сплата боргу здійснена 12.01.2024, тобто погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця, то інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця. Суд зазначив, що нарахування на оплачену Відповідачем суму боргу інфляційних за весь місяць січень є необґрунтованим.
Апеляційний господарський суд зазначив, що вірним періодом для нарахування інфляційних втрат є з 24.05.2022 по 31.12.2023, а сума боргу, на яку такі інфляційні підлягають нарахуванню, становить 10  633  888,33 грн. За таких обставин наступним періодом для нарахування є з 13.01.2024 по 13.02.2024.
2.3. ПП "Лідер" не погодилося з такими судовими рішеннями та скористалося правом їх касаційного оскарження.
3. Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи
3.1. Касаційне провадження у справі відкрито 14.10.2025 на підставі пунктів 1, 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України. Водночас ухвалою Верховного Суду задоволено відповідне клопотання Скаржника та зупинено виконання постанови Північного апеляційного господарського суду від 08.09.2025 і рішення Господарського суду міста Києва від 14.04.2025 у цій справі №  910/15934/24 до закінчення їх перегляду в касаційному порядку.
3.2. ТОВ "Лідер" у касаційній скарзі просить Суд скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 08.09.2025 та рішення Господарського суду міста Києва від 14.04.2025 і прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
3.3. Доводами касаційної скарги Відповідач визначив:
- неврахування висновків про застосування норми права щодо строку настання грошового зобов`язання, викладених у постановах Верховного Суду від 27.08.2019 у справі №911/1958/18 та від 16.06.2020 у справі № 910/10958/19;
- ухвалення оскаржуваних судових рішень за неправильного застосування норм частини першої статті 604 Цивільного кодексу України у взаємодії з приписами статті 625 цього ж кодексу та при відсутності висновку Верховного Суду про те, що інфляційні втрати не можуть нараховуватись на суму заборгованості за поставлений товар, який згодом за домовленістю сторін був повернутий від покупця продавцю.
3.4. У відзиві на касаційну скаргу Позивач просить Суд закрити касаційне провадження у справі як помилково відкрите, а у випадку відмови у задоволенні клопотання про таке закриття - відмовити Скаржнику у задоволенні касаційної скарги.
3.5. При цьому ТОВ "Українська добувна компанія" доводить Суду необґрунтованість касаційної скарги, невідповідність її нормам Господарського процесуального кодексу України, зазначає про нерелевантність справ, на які посилається Скаржник, та цієї справи № 910/15934/24, а також зазначає про відсутність підстав формувати правовий висновок у зазначеній Скаржником редакції. 
Водночас ТОВ "Українська добувна компанія" повідомляє Суд про орієнтовний розмір витрат на професійну правничу допомогу у суді касаційної інстанції у сумі 100  000 грн.
4. Обставини, встановлені судами попередніх інстанцій
4.1. 30.12.2021 між ТОВ "Українська добувна компанія" (продавець) та ПП "Лідер" (покупець) укладено Договір купівлі-продажу щебеневої продукції, відповідно до пунктів 1.1 та 1.2 якого продавець зобов`язався передати у власність покупця гранітний щебінь та відсів (товар), а покупець зобов`язався сплатити вартість отриманого товару на умовах укладеного Договору.
За умовами пунктів 1.3, 1.4 Договору товар постачається продавцем у кількості та за цінами згідно зі специфікаціями та накладними, які є невід`ємною частиною цього Договору. Загальна кількість товару, що поставляється, його характеристика і номенклатура погоджуються сторонами у специфікації на кожну окрему партію товару, які є невід`ємною частиною цього Договору.
Відповідно до пункту 3.3 Договору поставка здійснюється окремими партіями, на умовах та в терміни, визначені сторонами у заявках або специфікаціях, після їх складання та узгодження.
Перехід до покупця права власності на товар, що поставляється за Договором, відбувається в момент підписання відповідних документів представником продавця (пункт 3.7 Договору). Відповідно до пункту 4.1 Договору ціна договору складається із вартості партій товарів, поставлених протягом строку дії договору, відповідно до специфікацій та видаткових накладних, які є невід`ємною частиною цього договору.
В пункті 5.1 Договору сторони погодили, що оплата за товар здійснюється на розрахунковий рахунок продавця протягом наступного банківського дня з моменту узгодження сторонами заявки у розмірі 100% від вартості замовленого товару, згідно з сумами, вказаними у накладних або рахунках-фактурах, що надаються продавцем.
У свою чергу поставка товару здійснюється на умовах попередньої оплати. Покупцю може бути надана відстрочка в оплаті поставленого товару строком до 14 календарних днів. Строк такої відстрочки зазначається сторонами в специфікації на поставку окремої партії товару (пункт 5.2 Договору).
Після проведення приймання за кількістю та якістю замовленої партії товару покупець зобов`язаний при необхідності провести доплату за фактично отриману партію товару. Сума доплати визначається як різниця між сумою фактично отриманої партії товару та сумою попередньої оплати за цю партію товару. Доплата проводиться згідно виставленого рахунку-фактури від продавця шляхом безготівкового перерахування коштів на його поточний рахунок у термін до 2 банківських днів (пункт 5.3 Договору).
Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання та скріплення печатками сторін і діє до 31.12.2022 виключно в частині поставок товару, а в частині розрахунків - до повного їх виконання (пункт 9.1 Договору).
4.2. Водночас 30.12.2021 сторонами підписано специфікацію № 1 до Договору, у якій узгоджено поставку 6 найменувань товару на загальну суму 70  630  000 грн. 
4.3. У подальшому, у зв`язку з неналежним виконанням Відповідачем своїх зобов`язань за Договором в частині повної оплати отриманого товару, ТОВ "Українська добувна компанія" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до ПП "Лідер" про стягнення 9 844 988,33 грн боргу.
4.4. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 07.10.2024, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 04.12.2024 у справі №  910/1944/24, скасовано рішення Господарського суду міста Києва від 09.07.2024 про відмову у позові та позовні вимоги задоволено частково, вирішено стягнути з ПП "Лідер" на користь ТОВ "Українська добувна компанія" заборгованість за Договором у сумі 9 633 888,33 грн.
Звертаючись з позовом у вказаній справі №  910/1944/24, ТОВ "Українська добувна компанія" зазначало, що у відповідності до видаткових накладних Відповідачу передано товар на загальну суму 75  504  100    грн. Однак, за результатами дослідження представлених суду документів, судом було встановлено, що видаткові накладні зі сторони отримувача підписані ТОВ "Світловодське кар`єроуправління", тобто не Відповідачем у справі. Належних доказів уповноваження вказаного товариства Відповідачем на отримання товару не надано, тому наведені документи не враховані під час визначення загальної суми заборгованості Відповідача.
Водночас судами за наявними у справі матеріалами встановлено, що загальна вартість прийнятого Відповідачем товару становить 75  293  000 грн. У подальшому ПП "Лідер" (згідно видаткових накладних (повернення)) повернуло товар загальною вартістю 52  887  445 грн. Тож різниця між вартістю отриманого (згідно наявних у справі видаткових накладних) та повернутого товару складає 22 405 555 грн.
Суди під час розгляду справи №  910/1944/24 за наявними у матеріалах справи платіжними дорученнями встановили, що Відповідач здійснив часткову оплату товару на суму 12  771  666,67 грн, тому його заборгованість за отриманий, але не оплачений товар, становить 9  633  888,33 грн, яка і була присуджена до стягнення.
4.5. У цій справі № 910/15934/24 предметом позову є вимога Позивача про стягнення з Відповідача інфляційних втрат за прострочення оплати товару, розмір яких, за розрахунком ТОВ "Українська добувна компанія", становить 8  871  827,25 грн за період прострочення з 14.01.2022 по 13.02.2024 та які не були предметом судового розгляду у справі № 910/1944/24.
5. Позиція Верховного Суду
5.1. Заслухавши суддю-доповідача, присутніх у судовому засіданні представників сторін, дослідивши наведені у касаційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши правильність застосування господарськими судами норм матеріального і дотримання норм процесуального права, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
5.2. Згідно зі статтею 300 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. 
5.3. Предметом касаційного оскарження є рішення суду першої інстанції про задоволення позову та постанова суду апеляційної інстанції, якою вказане рішення місцевого господарського суду змінено в частині присудженої до стягнення суми інфляційних втрат.
5.4. Підставами касаційного оскарження, передбаченими пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, Відповідач визначив неврахування судами при ухваленні оскаржуваних рішень правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 08.04.2020 у справі №  9901/118/19 та від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14. 
5.5. Верховний Суд неодноразово зазначав, що касаційне провадження у справі залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження. При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, статтею 287 Господарського процесуального кодексу України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника (постанови Верховного Суду від 17.01.2023 у справі №910/20309/21, від 01.05.2024 у справі №  910/9635/22, від 14.01.2025 у справі № 910/21871/21, від 10.09.2025 у справі № 910/11352/24, від 17.09.2025 у справі № 902/41/24). 
5.6. Переглянувши оскаржувані постанову та рішення у цій справі № 910/15934/24 в межах доводів і вимог касаційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.
5.7. Пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку. Оскарження судових рішень з підстав, зазначених у пункті 1 частини другої цієї статті, можливе за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, у якій подано касаційну скаргу, і у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
У пункті 39 постанови від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що на предмет подібності слід оцінити саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін у справі та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами, насамперед за їх змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність необхідно також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
Процесуальний закон у визначених випадках передбачає необхідність оцінювання правовідносин на предмет подібності. З цією метою суд насамперед має визначити, які правовідносини є спірними, після чого застосувати змістовий критерій порівняння, а за необхідності - також суб`єктний і об`єктний критерії. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків сторін спору) є основним, а два інші - додатковими. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад цих правовідносин або їх специфічний об`єкт. Самі по собі предмет позову та сторони справи можуть не допомогти встановити подібність правовідносин за жодним із критеріїв. Не завжди обраний позивачем спосіб захисту є належним й ефективним. Тому формулювання предмета позову може не вказати на зміст і об`єкт спірних правовідносин. Крім того, сторонами справи не завжди є сторони спору (наприклад, коли позивач або відповідач неналежний). Тому порівняння сторін справи не обов`язково дозволить оцінити подібність правовідносин за суб`єктами спірних правовідносин. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19.
5.8. Дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі ПП "Лідер", Верховний Суд зазначає, що обставини, які стали підставами для відкриття касаційного провадження відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, у цьому випадку не можуть слугувати підставами для скасування оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції з огляду на таке.
5.9. Скаржник вважає, що суди попередніх інстанцій при вирішенні спору не врахували висновків, викладених у постановах у справах №911/1958/18 та №  910/10958/19 щодо строку настання грошового зобов`язання.
5.10. Так, ознайомившись зі змістом судових рішень у справі № 911/1958/18 Суд зазначає, що вони ухвалені за результатами вирішення спору між товариствами щодо стягнення заборгованості внаслідок неналежного виконання договірних зобов`язань щодо здійснення поставки товару на виконання умов договору. При цьому суди вирішували питання наявності/відсутності підстав для стягнення позивачем сплаченого авансу за непоставлений товар (а не стягнення заборгованості за вже поставлений товар, як у цій справі № 910/15934/24), та додатково - для нарахування на такий аванс інфляційних втрат. 
Верховний Суд при розгляді справи № 911/1958/18 погодився з висновками судів попередніх інстанцій про допущене відповідачем порушення обов`язку з поставки товару, а тому зазначив, що застосування до нього заходів відповідальності, передбачених договором, відповідає нормам матеріального права. Водночас суд касаційної інстанції виснував, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма частини другої статті 693 Цивільного кодексу України, а не частини другої статті 625 Цивільного кодексу України (як у цій справі № 910/15934/24).
Колегія суддів звертає увагу, що за характером правовідносин у цій справі №  910/15934/24 Позивач (на відміну від справи №  911/1958/18) не має передбаченого статтею 693 Цивільного кодексу України права вибору вимагати або 1) повернення поставленого не оплаченого товару, або 2) сплати невнесеного авансу. 
5.11. Як наслідок, Суд відхиляє посилання Скаржника на неврахування судами попередніх інстанцій висновків суду касаційної інстанції у справі № 911/1958/18 як на підставу для скасування оскаржуваних у цій справі судових рішень, з огляду на неподібність предмету і підстав позову та відмінність правового регулювання спірних правовідносин.
5.12. Дослідивши судові рішення у справі №  910/10958/19 колегія суддів звертає увагу, що предметом спору у ній є стягнення штрафних санкцій за неналежне виконання зобов`язання за договором оренди залізничних вагонів, а саме за порушення відповідачем строків внесення орендної плати та недотримання передбачених договором меж та території курсування вагонів, що є підставою для нарахування пені та штрафу згідно цього договору. 
У постанові Верховного Суду від 16.06.2020 у справі №  910/10958/19 суд касаційної інстанції не формував висновків ні про порядок нарахування та підстави стягнення інфляційних нарахувань на заборгованість, ні про порядок застосування до таких правовідносин норм статті 625 Цивільного Кодексу України.
5.13. Вищенаведене унеможливлює скасування судових рішень у цій справі №  910/15934/24 на підставі зазначеного Скаржником неврахування судами попередніх інстанцій висновків у справі № 910/10958/19. 
5.14. Відповідно до пункту 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
5.15. Тобто крім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити, зокрема, зазначення норми права, щодо якої відсутній висновок про її застосування із конкретизацією змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, та обґрунтуванням необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи.
5.16. Зі змісту вказаної норми вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.
5.17. Отже, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання щодо необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи. 
Тобто у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України скаржник повинен обґрунтувати, в чому саме полягає неправильне застосування норми матеріального права чи порушення норми процесуального права, щодо якої відсутній висновок Верховного Суду (у чому саме полягає помилка судів попередніх інстанцій при застосуванні відповідних норм права та як саме ці норми права судами були застосовано неправильно).
5.18. У цій справі №  910/15934/24 Скаржник зазначає про неправильне застосування судом апеляційної інстанції положень частини першої статті 604 та статті 625 Цивільного кодексу України і вказує на відсутність висновку Верховного Суду "про те, що інфляційні втрати не можуть нараховуватись на суму заборгованості за поставлений товар, який згодом за домовленістю сторін був повернутий від покупця продавцю".
5.19. Водночас зі змісту оскаржуваної постанови Північного апеляційного господарського суду вбачається, що при її ухваленні вказаний суд не застосовував норму статті 604 Цивільного кодексу України. Тобто суд апеляційної інстанції не розглядав спір про припинення зобов`язання між сторонами у справі за домовленістю сторін. Крім того, ні заміна первісного зобов`язання новим (новація), ні наслідки такої заміни взагалі не є предметом спору у цій справі.
5.20. У той же час судами підставно та обґрунтовано застосовано до спірних правовідносин норми статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки матеріалами справи доведено прострочення Відповідачем (боржником) грошового зобов`язання перед Позивачем. 
5.21. Колегія суддів звертає увагу, що у випадку, якщо Відповідач не погоджується з розміром заявлених до стягнення нарахувань, він мав право заперечити проти них, надавши суду відповідний контррозрахунок, а також пояснення та/або докази на його підтвердження. 
За наявними у справі матеріалами Відповідачем зазначеного зроблено не було, а також підтвердження доказів неправомірного нарахування Позивачем або невідповідності розрахунків (зокрема з урахуванням вартості повернутого товару) не наведено.
5.22. Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
5.23. У свою чергу принцип змагальності не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою кожну обставину, про яку стверджує сторона. Відповідну обставину треба доказувати так, щоби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування певного факту з урахуванням досліджених доказів видається вірогіднішим, аніж протилежний. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 16.11.2021 у справі №  904/2104/19, від 23.09.2025 у справі № 927/37/24, від 23.10.2025 у справі № 910/12875/23, від 11.11.2025 у справі № 925/281/23.
Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд із дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності, задекларований у статті 13 Господарського процесуального кодексу, втрачає сенс (аналогічні висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023 у справі № 916/3027/21).
5.24. Верховний Суд бере до уваги, що постановою суду апеляційної інстанції змінено рішення місцевого господарського суду в частині нарахування інфляційних втрат на суму заборгованості, сплачену до 15 числа відповідного місяця (січня 2024 року), що відповідає нормам матеріального права та усталеній судовій практиці.
5.25. В такий спосіб колегія суддів зазначає, що усупереч вимогам пункту 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України Скаржником не наведено доводів щодо неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, а натомість лише сформульовано пряме питання про нарахування інфляційних втрат на певну суму заборгованості, яке фактично є спонуканням Верховного Суду до переоцінки доказів у справі та, як наслідок, до ухвалення позитивного для ПП "Лідер" рішення.
5.26. З урахуванням вищевикладеного наведена Скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не підтвердилася під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваних судових рішень господарських судів попередніх інстанцій з цієї підстави.
5.27. За таких обставин касаційна скарга ПП "Лідер" задоволенню не підлягає, а оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції та рішення суду першої інстанції (з урахуванням його зміни внаслідок апеляційного перегляду) мають бути залишені в силі з поновленням їх виконання відповідно до частини третьої статті 332 Господарського процесуального кодексу України.
6. Висновки Верховного Суду
6.1. Згідно зі статтею 300 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права.
6.2. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
6.3. За змістом частин першої та другої статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
6.4. Верховний Суд, переглянувши оскаржувані ПП "Лідер" рішення та постанову в межах наведених у касаційній скарзі доводів, дійшов висновку про відсутність підстав для їх скасування.
6.5. Частиною третьою статті 332 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд касаційної інстанції в постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
7. Розподіл судових витрат
7.1. Судовий збір за подання касаційної скарги відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на Скаржника.
Керуючись статтями 300, 301, 304, 308, 309, 314, 315, 317, 332 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Приватного підприємства "Лідер" залишити без задоволення.
2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 08.09.2025 у справі №  910/15934/24 залишити без змін.
3. Поновити виконання постанови Північного апеляційного господарського суду від 08.09.2025 та рішення Господарського суду міста Києва від 14.04.2025 у справі №  910/15934/24.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                В. Зуєв

Судді                                                                                          І. Берднік

                                                                                          І. Міщенко