ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
04 лютого 2026 року
м. Київ
справа № 947/37549/21
провадження № 61-14381св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),
суддів: суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Ступак О. В., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач - Київська окружна прокуратура міста Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради,
відповідач -  ОСОБА_1 , 
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_6 на постанову Одеського апеляційного суду у складі колегії суддів: Таварткіладзе О. М., Сєвєрової Є. С., Погорєлової С. О., від 08 липня 2025 року, і ухвалив таку постанову.
Короткий зміст заявлених позовних вимог
1. У листопаді 2021 року Київська окружна прокуратура міста Одеси звернулась до суду з позовом в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , на стороні відповідача: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння.
2. Свої вимоги прокурор мотивував тим, що з власності територіальної громади незаконно вибули земельні ділянки загальною площею 0,2809 га за адресою: АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , на підставі неіснуючих рішень Таїровської селищної ради та неіснуючих державних актів на право власності на земельні ділянки. За договорами купівлі-продажу незаконні набувачі ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 19 червня 2021 року відчужили вищевказані земельні ділянки на користь ОСОБА_1 , що є відповідачем по справі.
3. Прокурор зазначав, що є всі підстави стверджувати, що в силу первинної незаконної реєстрації на підставі неіснуючих державних актів права приватної власності на земельні ділянки 5110136900:50:002:0018, 15110136900:50:002:0020, 5110136900:50:002:0021, утворена в результаті їх подальшого об`єднання земельна ділянка з кадастровим номером 5110136900:50:002:0023 також незаконно набута у приватну власність ОСОБА_7 .
4. Таким чином, прокурор стверджує, що рішення щодо відведення у приватну власність на користь ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 земельних ділянок Таїровською селищною радою не приймались та державні акти на вказані земельні ділянки не видавались, подальше відчуження незаконними набувачами таких земельних ділянок па користь ОСОБА_1 здійснено протиправно, отже є підстави стверджувати, що з володіння територіальної громади м. Одеси неправомірно вибула земельна ділянка загальною площею 0,2809 га з кадастровим номером 5110136900:50:002:0023, тобто порушено інтереси держави.
5. З урахуванням зазначеного, прокурор просив витребувати у ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради земельну ділянку загальною площею 0,2809 га з кадастровим номером 5110136900:50:002:0023 по АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 .
6. Протокольною ухвалою Київського районного суду м. Одеси 
від 14 березня 2023 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залучено третіми особами, які не заявляють самостійних вимог на стороні позивача.
Основний зміст та мотиви рішення суду першої інстанції
7. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2024 року позов Київської окружної прокуратури міста Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради залишено без задоволення.
8. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не довів, а матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували відсутність волевиявлення Таїровської селищної ради на відчуження земельних ділянок, а тому немає підстав вважати, що спірна земельна ділянка вибула з володіння власника незаконно, оскільки ані оригіналу, ані копії рішення Таїровської селищної ради від 24 грудня 1999 року № 8 надано не було. Відсутність другого примірника державних актів уповноважених органів, за умови наявності першого примірника у власників, не свідчить про їх недійсність. Особи не можуть нести відповідальність за недбалість органів, зобов`язаних здійснювати зберігання таких документів відповідно до Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації та зберігання державних актів на право приватної та колективної власності на землю, право постійного користування землею, а також договорів на право тимчасового користування землею (у тому числі оренди), затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах № 43 від 04 квітня 1999 року, чинної на момент видачі державних актів третім особам.
9. Суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем земельної ділянки з кадастровим номером 5110136900:50:002:0023 на підставі договорів купівлі-продажу та зареєстрував своє право власності у встановленому законом порядку. Втрата державними органами державних актів свідчить про порушення лише з їх боку, що не може мати негативні наслідки для добросовісних набувачів земельної ділянки.
Основний зміст та мотиви постанови суду апеляційної інстанції
10. Постановою Одеського апеляційного суду від 08 липня 2025 року апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури задоволено частково.
11. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2024 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов Київської окружної прокуратури міста Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради задоволено.
12. Витребувано у ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради земельну ділянку загальною площею 0,2809 га, кадастровий номер 5110136900:50:002:0023, за адресою: АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 .
13. Постанова апеляційного суду мотивована тим, що ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 не було дотримано встановленого законодавством порядку набуття права власності на земельні ділянки загальною площею 
0,2809 га з кадастровими номерами 5110136900:50:002:0018, 5110136900:50:002:0020, 5110136900:50:002:0021, за адресою: АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , 
АДРЕСА_3 , вказані земельні ділянки не були сформовані як об`єкт цивільних прав у спосіб, передбачений законодавством, враховуючи відсутність рішення органу місцевого самоврядування про передачу у приватну власність вказаних земельних ділянок. Згідно з інформацією, отриманою від відповідних уповноважених органів, відомості щодо отримання, використання, повернення, зберігання чи знищення державних актів серії Р3 № 368454, Р3 № 368453, P3 №368452 відсутні. Також відсутні документальні підтвердження щодо видачі та реєстрації вказаних державних актів на право приватної власності на землю. Спірні земельні ділянки вибули з володіння територіальної громади міста Одеси всупереч вимогам закону та волі власника, а тому набуття земельних ділянок ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 у власність у межах норм безоплатної приватизації на підставі неіснуючих державних актів на право приватної власності на землю серії Р3 № 368454, Р3 № 368453, 
P3 № 368452 є протиправним.
14. Оскільки спірні земельні ділянки були відчужені після їх протиправної приватизації та в подальшому об`єднані в одну земельну ділянку з кадастровим номером 5110136900:50:002:0023, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що належним способом захисту у цих правовідносинах є витребування спірної земельної ділянки з незаконного володіння останнього набувача. 
15. Витребування земельної ділянки у відповідача не порушуватиме принцип пропорційності втручання у право власності відповідача. 
Узагальнені доводи касаційної скарги
16. 14 листопада 2025 року  ОСОБА_6 засобами поштового зв`язку звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Одеського апеляційного суду від 08 липня 2025 року та залишити в силі рішення Київського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2024 року.
17. Підставами касаційного оскарження постанови суду апеляційної інстанції заявниця зазначає неправильне застосування судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказавши, що суд апеляційної інстанції застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц, 
від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц, від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц, від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17, від 02 листопада 2021 року у справі 
№ 925/1351/19, від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20, від 27 червня 
2024 року у справі № 990/305/23, у постановах Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 199/7375/16-ц, від 15 березня 2023 року у справі 
№ 725/1824/20, від 16 серпня 2023 року у справі № 201/1669/21, 
від 20 листопада 2024 року у справі № 372/2255/23, від 19 травня 2025 року 
у справі № 524/6581/23 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), а також вказує, що суд не дослідив зібрані у справі докази та не надав їм належної правової оцінки, а також, що суд апеляційної інстанції розглянув справу за її відсутності, належним чином не повідомивши про дату, час і місце судового засідання (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
18. Заявниця зазначає, що на момент отримання державного акту вона була належним власником спірного майна, оскільки вона отримала у власність земельну ділянку на підставі рішення 11 сесії ХХІІІ скликання Таїровської селищної ради від 24 грудня 1999 року за № 8. На підставі державного акту на право приватної власності на землю Р3 № 368453 від 05 серпня 2003 року вона набула право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 5110136900:50:002:0020, яку в подальшому на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу відчужила ОСОБА_1 . 
19. Заявниця вказує, що отримуючи від держави офіційні документи на право приватної власності земельної ділянки, вона розраховувала на їх легітимність, зберігання оригіналів рішення Таїровської селещної ради, передачу других примірників актів та інше. Тлумачити законодавство потрібно у такий спосіб, щоб особа, яка постраждала від протиправних дій держави, надалі не зазнавала утисків та не несла додаткових обов`язків у зв`язку із застосуванням до неї протиправних рішень, дій чи бездіяльності. Особа не повинна зазнавати негативних наслідків, та в такої особи не повинні виникати нові додаткові зобов`язання через помилки, допущенні суб`єктами владних повноважень. Відсутність рішення органу місцевого самоврядування не свідчить, що рішення не приймалося.
20. Згідно з доводами касаційної скарги, у судовому засіданні не було встановлено та не було доведено, що земельна ділянка з кадастровим номером 5110136900:50:002:0020 перебуває у власності територіальної громади м. Одеси і що взагалі їх інтереси порушені і підлягають захисту. 
21. Касаційна скарга містить посилання на те, що вирішуючи питання про витребування спірного майна, суди повинні передусім перевірити добросовісність набувача майна, що апеляційним судом зроблено не було. Матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про відсутність волевиявлення Таїровської селищної ради на відчуження земельних ділянок. Незбереження другого примірника державних актів, за наявності першого примірника у власників, не свідчить про їх недійсність, адже приватні особи не можуть нести відповідальність за недбалість уповноважених органів Таїровської селищної ради, які мали зберігати ці документи відповідно до інструкції. Відтак, відсутні підстави вважати, що спірна земельна ділянка вибула з володіння власника незаконно, без його волі.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
22. Ухвалою Верховного Суду від 15 грудня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі № 947/37549/21.
23. Ухвалою Верховного Суду від 28 січня 2026року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
24. У поданому відзиві на касаційну скаргу заступник керівника Київської окружної прокуратури міста Одеси посилається на те, що доводи касаційної скарги не спростовують мотивованої постанови апеляційного суду. Вважає, що апеляційний суд правильно вирішив спір, задовольнивши позовні вимоги. 
Ні Таїровська селищна рада, ні органи Держгеокадастру у відповідях на запити прокуратури не повідомили про факти втрати державних актів на землю, які нібито були видані ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 як первинним власникам спірних земельних ділянок. 
25. Прокурор вказує, що скаржниця зловживає принципом належного урядування, використовуючи його як привід для виправдання власних помилок чи неправомірних дій, натомість цей принцип вимагає від держави діяти своєчасно, прозоро і не перекладати ризик своїх помилок (наприклад, у наданні консультацій чи дозволів) на добросовісних громадян, які покладалися на її дії, а держава має сама виправляти помилки та, за потреби, відшкодовувати збитки. Враховуючи, що ОСОБА_6 не є добросовісним набувачем права власності на земельну ділянку (компетентний орган не приймав рішення про передачу земельної ділянки у власність), тому принцип належного урядування є нерелевантним до цих правовідносин. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
26. 17 червня 2021 року державним реєстратором Овідіопольської селищної ради Одеського району Одеської області Марущак Ю. В. прийнято рішення за індексним № 58797338 про реєстрацію права приватної власності за ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0,1 га з кадастровим номером 5110136900:50:002:0018.
27. Підставою для державної реєстрації права зазначено державний акт на право приватної власності на землю, серія та номер Р3 № 368454, виданий 05 серпня 2003 року Таїровською селищною радою на підставі рішення 11 сесії XXIII скликання Таїровської селищної ради від 24 грудня 1999 року за № 8. Згідно з державним актом, виділена земельна ділянка розташована на території Таїровської селищної ради, АДРЕСА_1 .
28. 17 червня 2021 року державним реєстратором Овідіопольської селищної ради Одеського району Одеської області Марущак Ю. В. прийнято рішення за індексним № 58797853 про реєстрацію права приватної власності за 
ОСОБА_6 на земельну ділянку площею 0,0885 га, кадастровий номер 5110136900:50:002:0020.
29. Підставою для державної реєстрації зазначено державний акт на право приватної власності на землю, серія та номер Р3 № 368453, виданий 05 серпня 2003 року Таїровською селищною радою на підставі рішення 11 сесії ХХІІІ скликання Таїровської селищної ради від 24 грудня 1999 року за № 8. Згідно з державним актом виділена земельна ділянка розташована на території Таїровської селищної ради, АДРЕСА_2 .
30. 18 червня 2021 року державним реєстратором Овідіопольської селищної ради Одеського району Одеської області Марущак Ю. В. прийнято рішення за індексним № 58825494 про реєстрацію права приватної власності за 
ОСОБА_5 на земельну ділянку площею 0,0924 га, кадастровий номер 5110136900:50:002:0021.
31. Підставою для державної реєстрації зазначено державний акт на право приватної власності на землю, серія та номер P3 № 368452, виданий 05 серпня 2003 року Таїровською селищною радою на підставі рішення 11 сесії XXIII скликання Таїровської селищної ради від 24 грудня 1999 року за № 8. Згідно з державним актом, виділена земельна ділянка розташована на території Таїровської селищної ради, АДРЕСА_3 .
32. З метою перевірки факту видачі вищевказаних рішень та державних актів на земельні ділянки Київською окружною прокуратурою м. Одеси направлено запит до Таїровської селищної ради.
33. Відповідно до листа Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області від 24 вересня 2021 року за № 2940/0207, оригінали рішень Таїровської селищної ради, прийняті в період з 1991 до 2005 року, у Таїровській селищній раді не зберігаються та у встановленому порядку передано на постійне зберігання до архівного відділу Овідіопольської райдержадміністрації Одеської області. У зв`язку з перебуванням з 11 березня 2021 року Овідіопольської райдержадміністрації Одеської області в стані припинення, усі документи, які перебували на зберіганні, передано до архівного відділу Одеської районної державної адміністрації Одеської області.
34. На запит прокуратури листом архівного відділу Одеської районної державної адміністрації Одеської області від 04 серпня 2021 року за № 16 надіслано копії рішення 11 сесії ХХІІІ скликання Таїровської селищної ради 
від 24 грудня 1999 року за № 8, вивченням яких встановлено, що рішення Таїровською селищною радою про передачу земельних ділянок на користь ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , ОСОБА_5 не приймались, а земельні ділянки цим рішенням відводились іншим особам та за зовсім іншими адресами.
35. Відповідно до листа Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області віл 24 вересня 2021 року за № 2940/0207, другі примірники державних актів на право власності на землю, видача та реєстрація яких здійснювалися Таїровською селищною радою до 01 січня 2005 року, відповідні книги реєстрації державних актів, в тому числі тих, що видані на посвідчення прав на земельні ділянки, які за рахунок земель площею 1078,0 га Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області були включені в межі міста Одеси, у 2009-2010 роках були передані на постійне зберігання до відділу Держкомзему у Овідіопольському районі Одеської області.
36. Згідно з відповіддю відділу № 4 Управління в Одеському районі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області (м. Овідіополь) від 16 вересня 2021 року за № 303/43-21, другі примірники вищевказаних державних актів, видані на ім`я ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , до архіву відділу на зберігання не надходили.
37. Відділом № 4 Управління в Одеському районі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області (м. Овідіополь) прокуратуру проінформовано про те, що записи щодо реєстрації таких державних актів на право власності на землю у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі, що зберігається у відділі - відсутні.
38. У подальшому за договорами купівлі-продажу ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 19 червня 2021 року відчужили вищевказані земельні ділянки на користь ОСОБА_1 , який є відповідачем у цій справі.
39. 25 червня 2021 року за заявою ОСОБА_1 на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок, складеної 22 червня 2021 року ТОВ «УКРЛЕНДКОНСАЛТИНГ», відділом 
у м. Одесі Головного управління Держгеотадастру в Одеській області в Державному земельному кадастрі зареєстровано об`єднану земельну ділянку загальною площею 0,2809 га за адресою АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , з кадастровим номером 5110136900:50:002:0023 (за наслідками об`єднання земельних ділянок з кадастровими номерами 5110136900:50:002:0018, 5110136900:50:002:0020, 5110136900:50:002:0021, які набуто у приватну власність ОСОБА_1 на підставі договорів купівлі-продажу, укладених 19 червня 2021 року ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 )
40. Рішенням державного реєстратора Овідіопольської селищної ради Одеського району Марущак Ю. В. від 01 липня 2021 року за індексним № 59032343 за ОСОБА_1 зареєстровано право приватної власності на об`єднану земельну ділянку загальною площею 0,2809 га з кадастровим номером 5110136900:50:002:0023 за адресою: АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 2397533851237), на підставі заяви ОСОБА_1 , засвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою В. С. від 19 червня 2021 року за № 7961, у якій ОСОБА_1 просив об`єднати земельні ділянки з кадастровими номерами 5110136900:50:002:0018, 5110136900:50:002:0020, 5110136900:50:002:0021.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
41. Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
42. Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
43. Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
44. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
45. Відповідно до частин першої, другої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
46. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
47. Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
48. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).
49. Частинами першою, другою статті 78 ЗК України (тут і далі - в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.
50. Відповідно до статті 80 ЗК України суб`єктами права власності на землю є: а) громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; б) територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; в) держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.
51. Частиною першою статті 81 ЗК України передбачено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).
52. Згідно з пунктом «в» частини третьої, частиною четвертою статті 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.
53. За змістом пункту «г» частини першої статті 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара.
54. Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами, погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та повноваження органів виконавчої влади в частині погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок регулюється статтями 118, 186-1 ЗК України.
55. Право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації (частина перша статті 125 ЗК України у редакції, чинній на час видання державного акта).
56. Відповідно до частини першої статті 126 ЗК України у редакції, чинній на час видання державного акта ОСОБА_6 , право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України.
57. Державний акт на право власності на земельну ділянку та державний акт на право постійного користування земельною ділянкою видається на підставі рішення Кабінету Міністрів України, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських, міської, селищної, сільської ради, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій (пункт 1.4 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах від 04 травня 1999 року № 43, у редакції, чинній на час видання державного акта).
58. Отже, підставою набуття права приватної власності на земельну ділянку із земель державної чи комунальної власності, є відповідне рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, а не державний акт на право власності на земельну ділянку.
59. Відповідно до пункту 4.2 Інструкції другий примірник державного акта або договору, а також книги їх реєстрації зберігаються у вогнетривких шафах у приміщеннях відповідних рад чи державних адміністрацій або за їх дорученням - у приміщеннях районних (міських) відділів (управлінь) земельних ресурсів Держкомзему України.
60. Судами встановлено, що у рішенні 11 сесії ХХІІІ скликання Таїровської селищної ради від 24 грудня 1999 року за № 8 не йдеться про передачу у власність ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , ОСОБА_5 земельних ділянок, цим рішенням земельні ділянки відводились іншим особам та за зовсім іншими адресами.
61. Отже орган місцевого самоврядування не приймав ані 24 грудня 1999 року, ані у подальшому рішень про передачу земельних ділянок №№ 5110136900:50:002:0018, 5110136900:50:002:0020, 5110136900:50:002:0021 у приватну власність фізичних осіб.
62. Другі примірники вищевказаних державних актів, видані на ім`я ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , до архіву на зберігання не надходили.
63. Відділом № 4 Управління в Одеському районі ГУ Держгеокадастру в Одеській області (м. Овідіополь) проінформувало органи прокуратури про те, що записи щодо реєстрації таких державних актів на право власності на землю у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі, що зберігається у відділі, - відсутні.
64. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.
65. За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
66. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
67. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про задоволення позовних вимог, апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надав належну оцінку поданим сторонами доказам й обґрунтовано виходив з того, що встановлені у цій справі обставини беззаперечно свідчать про те, що ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та ОСОБА_5 у встановленому законом порядку не набували права власності на земельні ділянки загальною площею 0,2809 га з кадастровими номерами 5110136900:50:002:0018, 5110136900:50:002:0020, 5110136900:50:002:0021, за адресою АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , а тому не мали право відчужувати ці земельні ділянки ОСОБА_1 , які останнім об`єднано в одну земельну ділянку з кадастровим номером 5110136900:50:002:0023.
68. Документальні підтвердження видачі та реєстрації державних актів на право приватної власності на землю серії Р3 № 368454, Р3 № 368453, P3 №368452 відсутні. 
69. Державна реєстрація права власності ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 на підставі державних актів, виданих буцімто 05 серпня 2003 року на підставі рішення 24 грудня 1999 року, відбулося 17-18 червня 2021 року.
70. Оскільки Таїровською селищною радою Одеського району Одеської області не приймалося рішення щодо передачі у власність ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 вказаних земельних ділянок, є підстави для висновку, що земельні ділянки вибули з володіння територіальної громади всупереч вимогам закону та волі власника.
71. Відповідно до листа Одеської міської ради від 02 вересня 2021 року № 01-19/561 земельна ділянка з кадастровим номером 5110136900:50:002:0023 перебуває на території міста Одеси, а межі міста визначені згідно з постановою Верховної Ради України «Про зміну меж міста Одеси Одеської області» 
від 07 лютого 2022 року № 3064-ІІІ. 
72. Відповідно до листа Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області від 24 вересня 2021 року № 2940/0207 землі Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області площею 1078,0 га були включені в межі міста Одеси.
73. Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.
74. Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
75. За загальним правилом, закріпленим у статті 387 ЦК України, власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.
76. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.
77. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.
78. Згідно з висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові 
від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, який підтримав Верховний Суд, зокрема у постановах від 13 вересня 2023 року у справа № 359/3912/15-ц (провадження № 61-3901св23), від 20 вересня 2023 року у справі 
№ 206/2421/16-ц (провадження № 61-18150св21), захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.
79. Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша-третя статті 388 ЦК України).
80. Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, і тим більше документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право. Такі вимоги є неналежними, зокрема неефективними, способами захисту права власника. Їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном. Тому не допускається відмова у віндикаційному позові, наприклад, з тих мотивів, що договір, рішення органу влади, певний документ, відомості чи запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно не визнані незаконними, або що позивач їх не оскаржив (постанови Великої Палати Верховного Суду 
від 07 листопада 2018 року в справі № 488/5027/14-ц (пункти 99-100), від 06 липня 2022 року в справі № 914/2618/16 (пункти 39, 42-44, 50), від 21 вересня 2022 року в справі № 908/976/19 (пункти 5.27, 5.36, 5.44, 5.46, 5.69, 6.5), від 28 вересня 
2022 року в справі № 483/448/20 (пункти 9.65-9.66), від 15 лютого 2023 року 
в справі № 910/18214/19 (пункт 9.47) та інших).
81. Отже, вирішуючи спір про витребування майна з чужого незаконного володіння, підлягає встановленню, чи вибуло спірне майно з володіння власників у силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема, чи з їхньої волі вибуло це майно з їх володіння.
82. Встановлені у справі обставини свідчать про те, що спірні земельні ділянки вибули з володіння територіальної громади поза її волею, а ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 на відсутності правових підстав зареєстрували 17-18 червня 2021 року право власності на спірні земельні ділянки, які в подальшому протиправно відчужено 19 червня 2021 року на користь ОСОБА_1 за договорами купівлі-продажу. Отже земельна ділянка з кадастровим номером 5110136900:50:002:0023, площею 0,2809 га, підлягає витребуванню на користь територіальної громади в особі Одеської міської ради. 
83. Враховуючи, що ОСОБА_1 за відплатними договорами купівлі-продажу придбав спірні земельні ділянки з кадастровими номерами 5110136900:50:002:0018, 5110136900:50:002:0020, 5110136900:50:002:0021 у ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , які не мали права їх відчужувати, оскільки незаконно набули право на них на підставі рішень Таїровської селищної ради та державних актів, які в дійсності не видавалися, то законний власник земельної ділянки має право на підставі статей 387, 388 ЦК України витребувати у ОСОБА_1 спірну земельну ділянку з кадастровим номером 5110136900:50:002:0023.
84. У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
85. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини 
стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) друге речення того ж абзацу охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) другий абзац визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання в право мирного володіння майном, мають тлумачитися в світлі загального принципу, закладеного в першому правилі (рішення ЄСПЛ в справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (заява № 19336/04), пункти 166-168).
86. Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.
87. Втручання держави в право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу в національному законодавстві, а останнє - характеризуватися доступністю для заінтересованих осіб, чіткістю, наслідки його застосування мають бути передбачуваними.
88. Якщо можливість втручання в право мирного володіння майном передбачена законом, то Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.
89. Втручання в право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), пункт 68, «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07), пункт 45).
90. Враховуючи, що національним законодавством, зокрема, статтями 387, 388 ЦК України (які визначено правовими підставами позову прокурора) передбачено можливість втручання у право мирного володіння майном, то матеріально-правова вимога прокурора про витребування у ОСОБА_1 на користь Одеської міської ради земельної ділянки з кадастровим номером 5110136900:50:002:0023 відповідає критерію законності втручання держави у право на мирне володіння майном.
91. Апеляційним судом надана належна оцінка послідовності дій ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , а також останнього набувача ОСОБА_1 щодо спірних земельних ділянок, які призвели до їх вибуття з володіння власника, враховано що первинну державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 5110136900:50:002:0018 площею 0,1 га та земельної ділянки з кадастровим номером 5110136900:50:002:0020 площею 0,0885 га здійснено 17 червня 2021 року, а земельної ділянки з кадастровим номером 5110136900:50:002:0021 площею 0,0924 га - 18 червня 2021 року, які майже відразу на підставі договору купівлі-продажу від 19 червня 2021 року було відчужено на користь ОСОБА_1 - сина одного з продавців ОСОБА_5 , який в свою чергу об`єднав земельні ділянки в одну загальною площею 0,2809 га з кадастровим номером 5110136900:50:002:0023.
92. Слід також врахувати, що на цей час у провадженні Київського районного суду м. Одеси перебувають обвинувальні акти за обвинуваченням ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у протиправному набутті у власність спірних земельних ділянок.
93. Враховуючи встановлені у справі обставини, слід погодитися з висновками апеляційного суду, що повернення земельної ділянки у володіння територіальної громади переслідує легітимну мету (недопущення незаконного заволодіння земельними ділянками, захист права власності) і не є непропорційним втручанням у права ОСОБА_6 , яка зареєструвала право власності на земельну ділянку за відсутності правоустановчих документів.
94. Слід звернути увагу, що ОСОБА_5 реалізував своє право на касаційне оскарження постанови апеляційного суду у цій справі та ухвалою Верховного Суду від 11 вересня 2025 року у справі № 947/37549/21 (провадження № 61-11453ск25) відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 08 липня 
2025 року.
95. Аналізуючи питання обсягу дослідження заявлених у позові доводів прокурора по суті спору та їх відображення в оскарженій постанові апеляційного суду, питання вмотивованості висновків суду апеляційної інстанції, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду апеляційної інстанції щодо мотивів задоволення позовних вимог, зводяться значною мірою до переоцінки доказів.
96. Слід також зазначити, що апеляційним судом супровідним листом 
від 13 березня 2025 року було направлено ОСОБА_6 належним чином завірену копію ухвали Одеського апеляційного суду від 13 березня 2025 року про відкриття апеляційного провадження у справі на адресу, вказану в апеляційній скарзі: кв. АДРЕСА_4 , яка була отримана ОСОБА_6 30 березня 2025 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. ОСОБА_6 також було отримано судову повістку про розгляд справи 08 липня 2025 року на 15:00 (т. 4, а. с. 35, 44, 55).
97. Інші доводи касаційної скарги на правильність висновків апеляційного суду не впливають та не спростовують висновків апеляційного суду.
98. Слід зауважити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).
99. Висновки апеляційного суду, з урахуванням обставин цієї справи, не суперечать висновкам Верховного Суду України, Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, на які заявниця послалася в обґрунтування доводів касаційної скарги.
100. Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.
2. Постанову Одеського апеляційного суду від 08 липня 2025 рокузалишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

О. В. Ступак 

В. В. Шипович