ОКРЕМА ДУМКА
судді ОСОБА_1 у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (справа № 754/10814/24, провадження № 51-3020км25)

Постановою від 15 січня 2026 року колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду (далі - Суд) скасувала ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2024 року та Київського апеляційного суду від 1 липня 2025 року стосовно ОСОБА_2 й ОСОБА_3 і призначила новий розгляд у суді першої інстанції.
Із цим рішенням я не згодна, виходячи з такого.
Як зазначено в мотивувальній частині постанови, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність полягає в тому, що місцевий суд на підставі п. 41 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) закрив провадження за епізодом крадіжки з проникненням у сховище, вчиненої за попередньою змовою групою осіб в умовах воєнного стану, замість кваліфікації інкримінованих за ч. 4 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК) діянь за ч. 1 ст. 162 цього Кодексу, ураховуючи зміст постанови об`єднаної палати Суду від 7 жовтня 2024 року в справі № 278/1566/21.
Вважаю окреслений підхід помилковим через його невідповідність суті законодавчих вимог щодо кримінального провадження.
За матеріалами справи на попередніх стадіях кримінального провадження вказаний епізод діянь обвинувачених який, на думку більшості суддів, місцевий суд повинен був кваліфікувати за ч. 1 ст. 162 КК, не мав самостійної юридичної оцінки, а входив до обсягу обвинувачення за ч. 4 ст. 185 цього Кодексу. Кримінальний проступок за ч. 1 ст. 162 КК розміщено в іншому розділі вказаного Кодексу, ніж злочин, передбачений ст. 185 КК, наведені правопорушення посягають на різні об`єкти кримінально-правової охорони та відрізняються за змістом. До того ж проникнення до житла, іншого приміщення чи сховища при вчиненні крадіжки є способом доступу до майна, на заволодіння якого спрямований умисел винуватця, такі дії охоплюються ст. 185 КК і не утворюють сукупності з ч. 1 ст. 162 цього Кодексу.
Крім того, під час касаційного перегляду не було враховано, що ОСОБА_2 й ОСОБА_3 не повідомлялася підозра за ч. 1 ст. 162 КК, такого окремого обвинувачення їм не висувалося, вони від нього не захищалися.
Водночас ухвалення в цій справі рішення за участі прокурора й за відсутності сторони захисту не узгоджується із засадою змагальності (ст. 22 КПК). У ситуаціях, коли йдеться про необхідність кваліфікації діяння за окремими епізодами, які не мали самостійної юридичної оцінки, забезпечення стороні захисту можливості висловити аргументи з цього питання набуває вагомості та є передумовою справедливості судового процесу (наприклад, рішення Європейського суду з прав людини в справах «Салов проти України», заява № 65518/01, «Лазаренко та інші проти України», заяви № 70329/12 та 5 інших). Більш того, в іншій справі («Ефтімов проти колишньої Югославської Республіки Македонія», заява № 59974/08) міжнародна судова установа висновувала, що в разі перегляду питання про винуватість особи лише з участю прокурора національний суд мав за власною ініціативою забезпечити присутність сторони захисту; порушення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод було встановлено через те, що присутність на засіданні Верховного Суду прокурора надала останньому додаткову можливість підтвердити свою думку, не побоюючись заперечень сторони захисту.
При цьому як убачається з наявних у провадженні даних, завчасне повідомлення ОСОБА_2 про дату, час та місце касаційного розгляду є сумнівним, адже рекомендоване повідомлення про вручення йому поштового відправлення з відповідним сповіщенням до Суду станом на 15 січня 2026 року не надійшло.
Укотре акцентую, що законодавство України про кримінальну відповідальність, у тому числі Закон від 18 липня 2024 року № 3886-IX «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів», не передбачає процедури перекваліфікації судом декриміналізованих діянь на інші статті (частини статей) Особливої частини КК. Приписи п. 41 ч. 1 ст. 284 КПК безальтернативні й зобов`язують закрити кримінальне провадження, після чого продовження судового розгляду неможливе. Між тим за загальним правилом передумовою зміни правової оцінки обставин (у тому числі, як ідеться в постанові від 15 січня 2026 року) є їх безпосереднє дослідження судом першої інстанції, що виключається в разі закриття провадження. Попри це в зазначеному аспекті постанова Суду не містить обґрунтувань стосовно процедури нового розгляду.
На моє переконання, розширене тлумачення вказаної норми процесуального права йде врозріз із усталеним підходом, за яким у разі розбіжностей у тлумаченні позиції законодавця застосовується закон, що поліпшує становище особи. 
До того ж у самому правовому висновку об`єднаної палати, на рішення котрої спиралася більшість суддів, немає категоричного судження, яке би безумовно вимагало зміни кваліфікації в справах подібної категорії. 
Таким чином вважаю правильним рішення місцевого суду про закриття кримінального провадження за епізодом крадіжки, розмір якої з огляду на приписи ст. 5 КК слід вважати дрібним. Отже, підстав для скасування ухвал Деснянського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2024 року та Київського апеляційного суду від 1 липня 2025 року не було.
Такий правозастосовний підхід відображено і в постановах Суду у справах № 488/3009/23, 184/881/21, 226/165/23, 537/765/22, 131/135/23, 272/722/19, 333/11505/23, 219/1639/19, 242/127/21.

Суддя ОСОБА_1