ДОДАТКОВА УХВАЛА

18 грудня 2025 року 
м. Київ
cправа №   910/1823/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Волковицька Н. О. - головуючий, Могил С. К., Случ О. В., 
розглянувши у порядку письмового провадження заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтелектуальний транспортний сервіс»
про ухвалення додаткового рішення з розгляду 
касаційної скарги Державного підприємства «Лісогосподарський інноваційно-аналітичний центр»
на рішення Господарського суду міста Києва від 17.04.2025 (суддя Турчин С. О.) та постанову Північного апеляційного господарського суду від 06.08.2025 (Ходаківська І. П. - головуючий, судді Демидова А. М., Владимиренко С. В.) у справі
за позовом Державного підприємства «Лісогосподарський інноваційно-аналітичний центр»
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтелектуальний транспортний сервіс»
про визнання недійсним меморандуму про співпрацю та партнерство,
ВСТАНОВИВ:
1. 09.12.2025 Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду (колегія суддів у складі: Волковицька Н. О. - головуючий, Могил С. К., Случ   О.В.) за результатом розгляду касаційної скарги Державного підприємства «Лісогосподарський інноваційно-аналітичний центр» на рішення Господарського суду міста Києва від 17.04.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 06.08.2025 у справі № 910/1823/25 постановлено ухвалу про закриття касаційного провадження. 
2. 11.12.2025 до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в електронному суді подано клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтелектуальний транспортний сервіс» про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу у суді касаційної інстанції у справі №     910/1823/25.
3. Розглянувши  заяву відповідача, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для її задоволення з огляду на таке.
Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 Господарського процесуального права України (далі - ГПК України). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 244 ГПК України суд, який ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
За змістом частини першої статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частиною другою цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Згідно з частиною восьмою статті 129 ГПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 129 ГПК України, відповідно до якої інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Разом з тим у частині п`ятій статті 129 ГПК України визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Зокрема, відповідно до частини п`ятої статті 129 ГПК України, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) пов`язаність цих витрат з розглядом справи; 2) обґрунтованість та пропорційність розміру таких витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
За змістом частини четвертої статті 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Крім того, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі № 927/237/20). Такі самі критерії, як зазначено вище, застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Відповідно до частини шостої статті 126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Зважаючи на наведені положення чинного законодавства, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 ГПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.
Отже, під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд, за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою-сьомою та дев`ятою статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
У такому випадку суд, керуючись наведеними положеннями статті 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, від 12.01.2023 у справі № 910/8342/21.
4. З матеріалів справи вбачається, що у відзиві на касаційну скаргу відповідач зазначив про те, що поніс витрати на правничу допомогу у розмірі 16 000,00 грн та планує понести їх у подальшому у сумі орієнтовній 30 000,00 грн. До відзиву додано докази понесення витрат на правничу допомогу, а саме: додаткова угода від 24.11.2025 № 07 до Договору № 01 від 02.12.2024 року про надання професійної правничої допомоги,  акт про надання професійної правничої допомоги №07 від 24.11.2025,  договір від 02.12.2024 № 01  про надання професійної правничої допомоги  із додатковими угодами, рахунок від 24.11.2025 № 7 та платіжна інструкція від 24.11.2025 № 1442.
У судовому засіданні 09.12.2025 представник відповідача заявив клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу. 
Крім того, 11.12.2025 до Верховного Суду надійшло клопотання відповідача, у якому він просив стягнути з Державного підприємства «Лісогосподарський інноваційно-аналітичний центр» судові витрати в розмірі 16 000,00 грн.
Таким чином, Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтелектуальний транспортний сервіс» дотрималося вимог щодо строків звернення із заявою про ухвалення додаткового рішення та розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу, а також подання відповідних доказів, у тому числі на виконання частини восьмої статті 129 ГПК, чому передували відповідні заяви, зроблені стороною у відзиві на касаційну скаргу та у судовому засіданні.
Відповідно до договору від 02.12.2024 № 01 про надання професійної правничої допомоги, Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтелектуальний транспортний сервіс», у подальшому «Клієнт», в особі Директора Уварової О.О., що діє на підставі Статуту, з однієї сторони, та Адвокатське бюро «Жуков Лігал Фемілі Офіс» в особі керуючого Жукова М.С., далі «Адвокатське бюро», що діє на підставі Статуту, з іншої сторони, уклали цей договір, відповідно до якого Клієнт доручає, а Адвокатське бюро приймає на себе зобов`язання надавати правничу допомогу в обсязі та на умовах, передбачених даним Договором.
Згідно з додатковою угодою від 24.11.2025 № 07, пункт 2.1. договору від 02.12.2024 № 01  викладено у редакції, відповідно до якої Адвокатське бюро, на підставі звернення Клієнта, приймає на себе зобов`язання з надання наступної професійної правничої допомоги, а саме підготовка відзиву на касаційну скаргу у справі № 910/1823/25 за касаційною скаргою Державного підприємства «Лісогосподарський інноваційно-аналітичний центр».
За змістом цієї додаткової угоди Пункт 4.1. договору викладено у редакції, за якою Професійну правничу допомогу, що надається Адвокатським бюро, Клієнт оплачує в гривнях, шляхом переказу на рахунок, вказаний у реквізитах до цього договору, протягом 5 днів з дати виставлення рахунку на оплату, що дорівнює 188 000,00 грн., без ЦДВ, яка складається з наступних сум, серед яких, підготовка відзиву на касаційну скаргу у справі № 910/1823/25 за касаційною скаргою Державного підприємства «Лісогосподарський інноваційно-аналітичний центр». - 16 000,00 грн.
Відповідно до акта про надання професійної правничої допомоги від 24.11.2025 № 07, відповідачу надана професійна правнича допомога, а саме: Підготовка відзиву на касаційну скаргу у справі № 910/1823/25 за касаційною скаргою Державного підприємства «Лісогосподарський інноваційно-аналітичний центр». Вартість 16  000  грн.
У свою чергу, зі змісту матеріалів справи, а також поданих доказів вбачається надання правничої допомоги, яка зазначена у акті про надання професійної правничої допомоги від 24.11.2025 № 07. Колегія суддів вважає, що відсутні підстави вважати, що заявлені витрати на правничу допомогу не відповідають критеріями реальності, розумності та співмірності.
У разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 ГПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 126 ГПК України).
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 126 ГПК України).
Однак, позивач не скористався своїм правом подати клопотання про безпідставність стягнення витрат на професійну правничу допомогу, їх необґрунтованість та зменшення їх розміру.
Враховуючи зазначене, оцінивши доводи заявника про розподіл витрат на професійну правничу допомогу та відсутність заперечень щодо них, виходячи з критеріїв, визначених у статті 129 ГПК України, на користь відповідача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу в суді касаційної інстанції у розмірі 16 000,00 грн.
Керуючись статтями 123, 126, 129, 244 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
1. Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтелектуальний транспортний сервіс» про ухвалення додаткового рішення про стягнення судових витрат у справі № 910/1823/25 задовольнити.
2. Стягнути з Державного підприємства «Лісогосподарський інноваційно-аналітичний центр» (01013, м. Київ, вул. Деревообробна 1, код 00994207) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтелектуальний транспортний сервіс» (01014, м. Київ, вулиця Звіринецька, 63, код 41469218) 16 000,00 грн (шістнадцять тисяч гривень) витрат на професійну правничу допомогу в суді касаційної інстанції. 
3. Доручити Господарському суду міста Києва видати відповідний наказ.
Додаткова постанова набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                Н.  О.  Волковицька

Судді                                                                                          С. К. Могил

                                                                                          О. В. Случ