ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 січня 2026 року
м. Київ
справа № 759/3051/23
провадження № 61-15462св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - судді Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Сердюка В. В., 
Ситнік О. М.,
учасники справи:
позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) -  ОСОБА_1 ,
відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,
третя особа, які не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору за первісним та зустрічним позовами - Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу адвоката Паруль Юлії Олегівни, яка діє в інтересах ОСОБА_2 , на постанову Київського апеляційного суду від 5 листопада 2024 року, ухвалену колегією у складі суддів Сушко Л. П., Музичко С. Г., Олійника В. І.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог за первісним та зустрічним позовами 
У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини.
В обґрунтування первісного позову ОСОБА_1 вказувала, що вона та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Дитина навчається у 1 класі середньої загальноосвітньої школи № 63 Подільського району міста Києва, позитивно характеризується в навчальному закладі.
У листопаді 2022 року батько дитини - ОСОБА_2 , без її згоди змінив місце проживання дитини і перешкоджає дитині відвідувати навчальний заклад.
До теперішнього часу вони з ОСОБА_2 не дійшли згоди щодо місця проживання дочки ОСОБА_4 , і на даний час дитина проживає разом з ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 .
Вважала, що найкращим інтересам дитини відповідатиме її проживання з матір`ю.
ОСОБА_1 наполягала на визначенні місця проживання ОСОБА_3 з нею, оскільки вона любить свою дочку і має всі умови для забезпечення дитини всім необхідним для гармонійного розвитку та належного виховання; у неї нормований робочий день, вона має стабільний самостійний дохід. З 2021 року і на час звернення з позовом позивач за первісним позовом працює в дошкільному навчальному закладі № 188 Подільського району міста Києва на посаді помічника вихователя; характеризуюся як доброзичлива, позитивна, дбайлива, терпляча, врівноважена і тактовна людина.
Також вказала, що вона забезпечувала стан здоров`я дитини також на належному рівні. Вона, як мати, здатна за своїм станом здоров`я і надалі забезпечувати належний догляд дитини, з якою у неї налагоджений психологічний контакт.
Позивач за первісним позовом вважала, що проживання дитини нею є більш прийнятним для дитини, оскільки у матері більше емоційно-вольової мотивації, можливостей та часу приділяти дитині увагу.
Зазначила, що має усі необхідні умови для проживання дитини разом з нею. На час звернення з позовом проживає у квартирі АДРЕСА_2 , яка розташована на третьому поверсі п`ятиповерхового будинку. В квартирі створені всі умови для проживання, розвитку та виховання дитини.
ОСОБА_1 вказувала, що спиртними напоями вона не зловживає, наркотичні засоби не приймає, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, судимості не має.
Фактично вихованням дитини займаються дід та баба (батьки ОСОБА_2 ), але, незважаючи на це, батько не дозволяє їх дочці проживати разом нею, у будь-який спосіб намагається перешкодити цьому.
Том, вважала, що, зважаючи на вік дитини, її проживання з матір`ю відповідатиме інтересам дитини.
За таких обставин просила визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю.
У березні 2023 року ОСОБА_2 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини.
Зустрічний позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 не надавала належної уваги психологічному та фізичному стану здоров`я дитини, її навчанню, не забезпечувала дитину належними матеріально-побутовими умовами.
Проживання дитини з матір`ю не відповідатиме інтересам дитини, а позивач за зустрічним позовом має можливість забезпечити та забезпечує дочці належні умови проживання, виховання, освіти, відпочинку та розвитку.
За таких обставин просив суд визначити місце проживання ОСОБА_3 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком.
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 29 травня 2024 року, ухваленим у складі судді Горбенко Н. О., у задоволенніпозову ОСОБА_1 відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.
Визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за місцем його проживання - у квартирі АДРЕСА_3 .
Суд першої інстанції дійшов висновку про доцільність подальшого проживання ОСОБА_3 разом з батьком - ОСОБА_2 , що відповідатиме інтересам дитини. Місцевий суд врахував ставлення обох батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, бажання дитини проживати разом з батьком, вік дитини та дійшов висновку про задоволення зустрічного позову і визначення місця проживання дитини разом з батьком, не встановивши підстав для задоволення первісного позову.
Постановою Київського апеляційного суду від 5 листопада 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 29 травня 2024 року скасовано з ухваленням нового судового рішення.
Позов ОСОБА_1 та зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково.
Визначено місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з кожним із батьків почергово у такому порядку: два тижні з батьком ОСОБА_2 за адресою його місця проживання, а саме у квартирі 
АДРЕСА_3 ; два тижні з матір`ю ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_4 .
Двотижневий період проживання дитини з кожним із батьків починається з 12 год неділі та закінчується через два тижні о 12 год неділі.
Перші два тижні, починаючи з 6 листопада 2024 року, дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає з батьком ОСОБА_2 .
Після завершення двох тижнів, протягом яких дитина проживала з батьком чи матір`ю, той з батьків, з ким вона проживала, зобов`язаний супроводити (привезти) дитину до місця проживання іншого з батьків та передати під фізичну опіку іншого з батьків.
У задоволенні первісного та зустрічного позовів в інших частинах відмовлено.
Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність застосування моделі спільної фізичної опіки батьків щодо дитини, яка сприятиме співпраці батьків та забезпечить належне виховання і задоволення потреб дитини, тому інтересам дитини відповідатиме визначення почергового її проживання з кожним із батьків.
Апеляційний суд вказав на відсутність у справі доказів, які свідчили б про неможливість відновлення та підтримання належного емоційного контакту матері з дитиною або шкідливість таких контактів для дитини.
За висновком апеляційного суду, використання спільної фізичної опіки у цій справі спрямоване на повернення матері у життя і виховання дитини, яка потребує як материнського, так і батьківського виховання, що у їх синтезі формують основу становлення дитини як повноцінного члена суспільства.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У листопаді 2024 року представник ОСОБА_2 - адвокат Паруль Ю. О. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення процесуального права, просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 5 листопада 2024 року і залишити в силі рішення Святошинського районного суду міста Києва від 29 травня 2024 року.
Касаційну скаргу мотивовано неврахуванням судом апеляційної інстанції висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 22 березня 2023 року 
у справі № 154/3029/14-ц (провадження № 14-43цс22), про те, що висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.
Суд апеляційної інстанції не врахував висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 29 березня 2017 року у справі № 444/2909/15-ц про те, що під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.
Апеляційний суд дійшов помилкового висновку про застосування у спірних правовідносинах висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 16 лютого 2024 року у справі № 465/6496/19 (провадження № 61-16408св23), оскільки у вказаній справі встановлені інші фактичні обставини, ніж у справі, яка переглядається.
Заявник зазначає про неврахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 14 вересня 2022 року 
у справі № 466/1017/20 (провадження № 61-3587св22), про те, що рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першорядно повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.
На думку заявника, апеляційний суд не врахував висновки Верховного 
Суду, викладені у постанові від 4 серпня 2021 року у справі № 654/4307/19 (провадження № 61-19210св20), про те, що при оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню такі базові елементи: (а) погляди дитини; 
(б) індивідуальність дитини; (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин; (г) піклування; захист і безпека дитини; (ґ) вразливе положення; (д) право дитини на здоров`я; (е) право дитини на освіту. Також підлягають врахуванню: 
(1) спроможність кожного з батьків піклуватися про дитину особисто; (2) стосунки між дитиною і батьками в минулому; (3) бажання батьків бути опікунами; 
(4) збереження стабільності в оточенні дитини, йдеться про місце проживання (дім), школу, друзів; (5) бажання дитини.
Позиція інших учасників справи
У квітні 2025 року ОСОБА_5 засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначила про безпідставність її доводів та правильність висновків суду апеляційної інстанції про те, що найкращим інтересам дитини відповідатиме залучення до виховання дитини обох батьків.
Провадження у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 11 грудня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі і витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
Підставою відкриття касаційного провадження у справі були доводи заявника про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм права, 
а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої 
Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц (провадження № 14-43цс22), постановах Верховного Суду від 16 лютого 2024 року у справі № 465/6496/19 (провадження № 61-16408св23), від 14 вересня 2022 року у справі № 466/1017/20 (провадження № 61-3587св22), від 4 серпня 2021 року у справі № 654/4307/19 (провадження № 61-19210св20), та постанові Верховного Суду України від 29 березня 2017 року у справі № 444/2909/15-ц (пункт 1 
частини другої статті 389 ЦПК України).
Ухвалою Верховного Суду від 26 грудня 2025 року справу призначено до судового розгляду.
Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи
Судами встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
ОСОБА_1 з 2021 року працювала в дошкільному навчальному 
закладі № 188 Подільського району міста Києва (далі - ДНЗ № 188) на посаді помічника вихователя; за місцем роботи характеризувалася позитивно.
Суд апеляційної інстанції встановив, що на час розгляду справи ОСОБА_1 працює у магазині «Varus» старшою зміни пекарні.
З характеристики ДНЗ № 188 від 12 січня 2023 року № 18/188 суди встановили, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на жовтень 2022 року проживала разом з матір`ю та бабою; на момент надання характеристики дитина проявила себе як чемна, ввічлива, спокійна дівчинка; адаптація в садочку мала середній рівень, матері надані рекомендації щодо адаптування дитини;.
Суди встановили, що ОСОБА_1 на обліку у лікаря-психіатра не перебуває та судимості не має.
З акта обстеження умов проживання від 12 січня 2023 року, затвердженого начальником служби у справах дітей Подільської районної у місті Києві державної адміністрації, суди встановили, що за місцем проживання ОСОБА_1 - 
у квартирі АДРЕСА_4 - в кімнаті площею 14,8 кв. м створено умови для проживання та виховання дитини.
Судами встановлено, що сторони проживають окремо, дитина з листопада 
2022 року проживає з батьком ОСОБА_2 та його батьками у квартирі АДРЕСА_1 .
ОСОБА_1 неодноразово зверталася до органів Національної поліції України із заявами про те, що ОСОБА_2 забрав дочку ОСОБА_4 від матері і
не повертає її.
Суди встановили, що ОСОБА_2 є військовослужбовцем, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має у власності квартиру у місті Житомирі.
Також суди встановили, що ОСОБА_6 з листопада 2022 року навчається у початковій школі з дошкільними групами «Кияночка» відповідно до договору про надання освітніх послуг, укладеного вказаним навчальним закладом і 
ОСОБА_2 .
Розпорядженням Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації 
від 10 жовтня 2023 року № 685 «Про визначення способів участі у вихованні дитини громадянки ОСОБА_1 » визначено такі способи участі матері у вихованні дитини та у спілкуванні з дочкою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 : 
- щомісяця ІІ та IV суботи з 10 год. до 19 год неділі; 
-три тижні спільного відпочинку під час літніх канікул;
- спільний відпочинок у першій половині осінніх канікул; 
- спільний відпочинок у другій половині зимових канікул.
Святошинська районна в місті Києві державної адміністрації як орган опіки та піклування висновком від 21 квітня 2023 року № 107-2317 рекомендувала визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_2 .
Зі змісту зазначеного висновку органу опіки та піклування суди встановили, що :
- під час проживання матір`ю малолітньої ОСОБА_3 дитина навчалася у

середній загальноосвітній школі № 63 Подільського району міста Києва (далі - шкода № 63);
- до школи № 63 дитину супроводжувала та забирала мати ( ОСОБА_1 ), яка відвідувала батьківські збори та спілкувалась із вчителями. Дитина дбайливо та з любов`ю ставилась до матері, яка постійно цікавилася навчанням дочки;
- з 29 листопада 2023 року батько влаштував дочку до приватної початкової школи «Кияночка», де дитина навчається у першому класі та відвідує гуртки;
- на час надання висновку дитина проживає з батьком у квартирі 
АДРЕСА_1 , де створені належні житлово-побутові умови для проживання дитини, яка забезпечена всім необхідним для розвитку, виховання та відпочинку;
- під час бесіди малолітня ОСОБА_6 повідомила про те, що бажає проживати разом з батьком; зазначала про побоювання щодо того, що мати її забере та не поверне додому.
Позиція Верховного Суду, мотиви, якими керується суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши правильність застосування норм матеріального права і додержання процесуального права в межах вимог та доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, і доводи відзиву на неї, суд дійшов таких висновків.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду
за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство
і батьківство охороняються державою.
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції
про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради від 27 лютого 1991 року № 789-X11 (далі - Конвенція про права дитини), 
зі змінами, схваленими резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 
1995 року № 50/155, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що Держави-учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч
їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (частина перша статті 160 СК України).
Відповідно до частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько,
які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними
чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша
статті 3 Конвенції про права дитини).
У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 11 липня 2017 року
у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).
У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року, 
заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, 
стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
Аналіз наведених норм права та прецедентної практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого
з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.
При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення справи.
Отже, при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.
Такий висновок є сталим у практиці Верховного Суду (див., зокрема: постанову Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18), постанови Верховного Суду: від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18), від 13 березня 2019 року
у справі № 631/2406/15-ц (провадження № 61-36905св18), від 24 квітня 2019 року
у справі № 300/908/17 (провадження № 61-44369св18), від 2 листопада 2020 року 
у справі № 552/2947/19 (провадження № 61-12144св20), від 9 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17 (провадження № 61-3462св20), від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18 (провадження № 61-19550св19), від 2 грудня 2020 року 
у справі № 180/1954/19 (провадження № 61-9754св20), від 23 вересня 2021 року 
у справі № 223/306/20 (провадження № 61-9005св21), від 1 березня 2023 року 
у справі № 643/16285/20 (провадження № 61-530св23) та інших.
При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню такі базові елементи: (а) погляди дитини; (б) індивідуальність дитини; (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин; (г) піклування; захист і безпека дитини; (ґ) вразливе положення; (д) право дитини на здоров`я; (е) право дитини на освіту (постанова Верховного Суду від 4 серпня 2021 року у справі № 654/4307/19 (провадження № 61-19210св20)).
Також підлягають врахуванню: (1) спроможність кожного з батьків піклуватися про дитину особисто; (2) стосунки між дитиною і батьками в минулому; (3) бажання батьків бути опікунами; (4) збереження стабільності в оточенні дитини, йдеться про місце проживання (дім), школу, друзів; (5) бажання дитини.
Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
У справі, що переглядається, спір між сторонами виник з приводу визначення місця проживання малолітньої дочки ОСОБА_3 , батьки якої не можуть дійти згоди щодо вирішення цього питання у позасудовому порядку.
Суд першої інстанції визначив місце проживання дитини з батьком, вважаючи, що це відповідатиме найкращим інтересам дитини
Апеляційний суд керувався тим, що як батько, так і мати дитини належним чином ставляться до виконання батьківських обов`язків, висловлюють в однаковій мірі бажання піклуватися про її розвиток, обидва позитивно характеризуються та проживають в одному місті (місто Київ).
Суд апеляційної інстанції також врахував, що 7 років дитина проживала з матір`ю, а останні 2 роки з батьком і зазначив про відсутність доказів, які свідчили б про неможливість відновлення та підтримання належного емоційного контакту матері з дитиною або шкідливість таких контактів для дитини.
Не погоджуючись з висновком Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації щодо доцільності визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 з батьком, суд апеляційної інстанції зазначив, що дитина тривалий час (з листопада 2023 року) проживає з батьком, має відповідні соціальні контакти за місцем проживання батька та виявляє, можливо, в деякій мірі більшу прихильність до батька, однак, вочевидь, дитина потребує і материнської турботи та безумовної любові, яка має позитивно впливати на її розвиток.
За таких обставин суд апеляційної інстанції, застосувавши висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 16 лютого 2024 року у справі № 465/6496/19 (провадження № 61-16408св23), дійшов висновку про те, що найкращим інтересам дитини відповідатиме її почергове проживання з кожним із батьків (спільна опіка).
У касаційній скарзі заявник посилається на відсутність підстав для застосування моделі спільної фізичної опіки над дитиною та про помилковість її визначення апеляційним судом.
Перевіряючи зазначені доводи заявника, Верховний Суд виходить із такого.
У пункті 67 Загального коментаря № 14 від 29 травня 2013 року Комітет ООН з прав дитини зазначив, що в інтересах дитини доцільно виходити зі спільної батьківської відповідальності. Приймаючи рішення в інтересах дитини, суддя має враховувати право дитини мати і зберігати стосунки з обома батьками.
У Резолюції «Рівність і спільна батьківська відповідальність: роль батька» 
від 2 жовтня 2015 року № 2079 Парламентська Асамблея Ради Європи підкреслила необхідність поваги органів влади держав-членів до права батьків нести спільну відповідальність, забезпечивши, щоб сімейне право передбачало у разі роздільного проживання батьків або розірвання шлюбу можливість спільної опіки над дітьми в їх найкращих інтересах на основі взаємної згоди між батьками (пункт 2).
Крім того, Парламентська Асамблея Ради Європи звернула увагу, що розвиток спільної батьківської відповідальності допомагає подолати гендерні стереотипи щодо ролей, які нібито призначаються жінкам і чоловікам у сім`ї, і є очевидним відображенням соціологічних змін, які відбулися за останні п`ятдесят років в організації приватної та сімейної сфер (пункт 4).
Спільне батьківство слід сприймати як координацію між дорослими у їхніх батьківських ролях і здатність підтримувати та допомагати один одному, воно сприяє покращенню співпраці між батьками та зменшенню ризику потенційних суперечок, оскільки така модель вільна від тягаря переможець-переможений.
Водночас труднощі, пов`язані із спільною опікою, належать до початкового періоду адаптації, і завдяки тривалому контакту батьків ці труднощі поступово зникають. Спільна фізична опіка сприяє відкритому спілкуванню між батьками, мінімізації конфліктів та розчарувань, приносить користь стосункам мати-дитина і батько-дитина.
З урахуванням зазначеного при вирішенні спору між розлученими батьками про визначення місця проживання дитини суд з урахуванням обставин справи має право розглянути питання щодо визначення місця проживання дитини з одним із батьків із забезпеченням контакту дитини з іншим з батьків чи застосування спільної фізичної опіки з почерговим проживанням дитини у помешканні кожного з батьків за відповідним графіком. У постановах від 26 жовтня 2022 року 
у справі № 750/9620/20 (провадження № 61-7187св22), від 4 жовтня 2023 року 
у справі № 208/4667/20 (провадження № 61-6229св23), від 14 грудня 2022 року 
у справі № 742/2571/21 (провадження № 61-10119св22), від 10 січня 2024 року 
у справі № 183/3958/20 (провадження № 61-13463св23) Верховний Суд звертав увагу на можливість застосування судами моделі спільної фізичної опіки батьків над дитиною й зазначав необхідні умови для цього, якими, по суті, є згода батьків дитини.
У справі, що переглядається, сторони не зверталися з позовними вимогами про застосування моделі спільної фізичної опіки над дитиною (почергового проживання з кожним із батьків за відповідним графіком).
Оскаржуючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку ОСОБА_1 також не заявляла про застосування моделі спільної фізичної опіки над дитиною, а просила скасувати рішення місцевого суду і задовольнити її позов про визначення місця проживання дитини з матір`ю.
Верховний Суд вважає висновок суду апеляційної інстанції про застосування моделі спільної фізичної опіки над дитиною (почергового проживання з кожним із батьків за відповідним графіком) у цій справі помилковим, оскільки під час вирішення питання щодо можливості встановлення спільної фізичної опіки, суди, окрім загальних обставин, мають також враховувати: бажання кожного з батьків, щоб дитина проживала разом із ним, згоду на участь у її вихованні та піклуванні; наявність у обох батьків сталих відносин з дитиною та бажання останньої спілкуватися з обома батьками; відсутність обставин, зазначених у частині другій статті 161 СК України, а також інших обставин, що можуть становити загрозу інтересам дитини; наявність у кожного з батьків часу та можливості, що дозволяє належним чином опікуватися дитиною; місце проживання кожного з батьків, що знаходиться недалеко від звичайного місця проживання дитини (сформованих місць життєвих інтересів дитини) тощо.
Про необхідність врахування зазначених обставин для застосування моделі спільної фізичної опіки над дитиною наголосив Верховний Суд у постанові 
від 21 травня 2025 року у справі № 953/9454/23 (провадження № 61-16037св24) 
та у постанові від 16 лютого 2024 року у справі № 465/6496/19 
(провадження № 61-16408св23), яку врахував апеляційний суд, проте, неправильно.
Апеляційний суд не врахував, що у справі № 465/6496/19, яка переглядалася касаційним судом, цей суд врахував, що як батько, так і мати надали суду проєкти мирової угоди, в яких висловили згоду на проживання дітей почергово (по два тижні) з батьком та матір`ю, а також те, що орган у справах дітей при розгляді справи у суді касаційної інстанції наголосив на необхідності застосування моделі спільної фізичної опіки батьків щодо дітей, яка сприятиме співпраці батьків та забезпечить належне виховання та задоволення потреб дітей, колегія суддів вважає, що в інтересах дітей буде саме почергове проживання з кожним із батьків 
(пункт 115 постанови від 16 лютого 2024 року).
У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції не врахував, зокрема, бажання кожного з батьків, щоб дитина проживала почергово разом із кожним з батьків, наявність у кожного з батьків часу та можливостей, у тому числі фінансових, що дозволяють належним чином спільно опікуватися дитиною.
Дійшовши висновку про те, що застосування спільної фізичної опіки над дитиною відповідатиме її найкращим інтересам, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що сторони таких позовних вимог не заявляли та не надавали належних доказів на підтвердження чи спростування можливості і доцільності почергового проживання дитини з обома батьками, зокрема висновків відповідних фахівців.
Орган опіки та піклування також не висвітлив у своєму висновку вказані особливості, не розглядав можливість і доцільність застосування спільної фізичної опіки щодо дитини.
За таких обставин апеляційний суд дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для застосування моделі спільної фізичної опіки над дитиною ОСОБА_7   ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У постанові від 12 листопада 2025 року у справі № 202/2883/22 
(провадження № 61-10442св25) Верховний Суд вказав на правильність висновку апеляційного суду про відсутність підстав для застосування моделі спільної фізичної опіки над дитиною (почергового проживання з кожним із батьків за відповідним графіком) з огляду на те, що сторони не зверталися з позовними вимогами про застосування такої моделі.
Враховуючи викладене, касаційна скарга є обґрунтованою, наведена 
заявником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, щодо застосування судом апеляційної інстанції норми 
права без урахування (правильного застосування) висновку Верховного 
Суду, викладеного від 16 лютого 2024 року у справі № 465/6496/19 
(провадження № 61-16408св23), підтверджена під час касаційного провадження.
Також колегія суддів вважає за необхідне врахувати висновки Верховного Суду, викладені після подання касаційної скарги у постановах від 21 травня 2025 року 
у справі № 953/9454/23 (провадження № 61-16037св24) та від 12 листопада 
2025 року у справі № 202/2883/22 (провадження № 61-10442св25), що узгоджується з частиною третьою статті 400 ЦПК України.
Суд першої інстанції, враховуючи думку дитини, її вік, ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, можливість сторін щодо забезпечення рівня життя дитини, який відповідатиме їх якнайкращим потребам, сталий соціальний зв`язок, місце навчання, психологічний стан, а також дотримуючись балансу між інтересами дитини і її батьків, з урахуванням обставин справи, дійшов правильного висновку, що місце проживання ОСОБА_3 має бути визначено разом з батьком, який, в тому числі, створив більш сприятливі умови для розвитку природних здібностей дитини.
Суд першої інстанції, належним чином оцінивши докази, подані сторонами, повно встановивши обставини справи, враховуючи вказані норми матеріального права, дійшов правильного висновку про задоволення зустрічного позову, правильно застосувавши норми права відповідно до висновків, викладених у постановах суду касаційної інстанції, і ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, яке суд апеляційної інстанції скасував помилково.
При цьому колегія суддів враховує, що мати дитини, безсумнівно, відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини і її розвиток незалежно від того, з ким дитина буде проживати. Однак при розгляді цієї справи суди не встановили обставин, які б давали підстави для висновку, що проживання дитини з матір`ю (що фактично призведе до зміни місця її проживання звичного для дитини середовища), буде мати більш позитивний вплив на дитину. У разі зміни обставин у відносинах сторін спору визначене у цій справі місце проживання дитини може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку, в тому числі, і шляхом застосування моделі спільної фізичної опіки над дитиною (почергового проживання з кожним із батьків за відповідним графіком).
Крім того, визначення місця проживання дитини з одним із батьків не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх 
батьківських обов`язків (постанова Верховного Суду від 21 липня 2021 року 
у справі № 404/3499/17 (провадження № 61-9074св20)).
Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
Колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість касаційної скарги, що є підставою для скасування постанови Київського апеляційного суду від 5 листопада 2024 року і залишення в силі рішення Святошинського районного суду міста Києва від 29 травня 2024 року.
Щодо судових витрат
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
За загальним правилом при розподілі судових витрат у резолютивній частині судового рішення за результатами розгляду та вирішення справи встановлюється обов`язок сторони, не на користь якої ухвалено таке судове рішення, відшкодувати (компенсувати) іншій стороні понесені судові витрати із вказівкою на чіткий розмір відповідних судових витрат.
За подання касаційної скарги ОСОБА_2 сплатив судовий збір 
у розмірі 2 147,20 грн.
Враховуючи висновок суду касаційної інстанції про задоволення касаційної скарги ОСОБА_2 , скасування постанови апеляційного суду із залишенням в силі рішення суду першої інстанції, судові витрати, понесені заявником у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, підлягають стягненню 
з ОСОБА_1 в розмірі 2 147,20 грн.
Керуючись статтями 400, 409, 4113, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу адвоката Паруль Юлії Олегівни, яка діє в інтересах ОСОБА_2 , задовольнити.
Постанову Київського апеляційного суду від 5 листопада 2024 року скасувати 
із залишенням в силі рішення Святошинського районного суду міста Києва 
від 29 травня 2024 року.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2 147,20 грн у відшкодування судового збору, сплаченого за подання касаційної скарги.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточноюі оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді: 	І. М. Фаловська В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. В. Сердюк О. М. Ситнік