ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ

03 лютого 2026 року 
справа № 160/29144/24
адміністративне провадження № К/990/54673/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Ханової Р. Ф.(суддя-доповідач),
суддів: Бившевої Л. І., Хохуляка В. В.,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2025 року (суддя - Голобутовський Р. З.)
та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 12 листопада 2025 року (судді: Білак С. В., Юрко І. В., Чабаненко С. В.)
у справі № 160/29144/24
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Виналь»
до Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

УСТАНОВИВ:

Рух справи

Товариство з обмеженою відповідальністю «Виналь» (далі - Товариство, платник податків, позивач у справі) звернулось до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків (далі - податковий орган, відповідач у справі, скаржник) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 05 липня 2024 року:
- №692/32-00-07-03-19 форми «Р» про збільшення суми грошового зобов`язання з податку на прибуток підприємств з урахуванням штрафних (фінансових) санкцій на загальну суму 336 040 550 грн;
- №694/32-00-07-03-19 форми «Р» про збільшення суми грошового зобов`язання з податку на додану вартість з урахуванням штрафних (фінансових) санкцій на загальну суму 330 377 332,50 грн;
- №696/32-00-07-03-19 форми «ПН» про застосування штрафних санкцій за несвоєчасну реєстрацію (відсутність реєстрації) податкових накладних / розрахунків коригування до податкових накладних/виправлення помилок у податкових накладних на загальну суму 129 049 552,87 грн;
- №698/32-00-07-03-19 форми «Р» про збільшення суми грошового зобов`язання з акцизного податку з реалізації суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів з урахуванням штрафних (фінансових) санкцій на загальну суму 32 873 423,75 грн;
- №700/32-00-07-03-19 форми «Р» про збільшення суми грошового зобов`язання з акцизного податку на виноробну продукцію для виробництва якої не використовуються спирт етиловий з урахуванням штрафних (фінансових) санкцій на загальну суму 28 797,50 грн;
- №705/32-00-07-03-19 форми «ПС» про застосування штрафних (фінансових) санкцій за порушення підпункту 20.1.6 пункту 20.1 статті 20, пункту 44.6 статті 44, пунктів 85.2, 85.4, 85.8 статті 85 Податкового кодексу України (далі - ПК України) на загальну суму 1020 грн.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2025 року, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 12 листопада 2025 року, задоволений позов Товариства, визнані протиправними та скасовані податкові повідомлення-рішення від 05 липня 2024 року №692/32-00-07-03-19, №694/32-00-07-03-19, №696/32-00-07-03-19, №698/32-00-07-03-19, №700/32-00-07-03-19, №705/32-00-07-03-19. Стягнуто на користь Товариства за рахунок бюджетних асигнувань податкового органу судові витрати з оплати судового збору у розмірі 30280 грн.

Суди першої та апеляційної інстанцій, надавши оцінку зібраним у справі доказам, дійшли висновку про відсутність у діях платника податків складу інкримінованих податкових правопорушень, які стали підставою для прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень. Висновки контролюючого органу визнано такими, що ґрунтуються на формальному підході, без урахування первинних документів, даних бухгалтерського обліку, який підтверджує реальність господарських операцій та правильність податкового обліку позивача.

Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, відповідач оскаржив їх в касаційному порядку до Верховного Суду. У касаційній скарзі податковий орган посилається на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, обґрунтовуючи касаційне оскарження підставами, передбаченими пунктами 1, 2 та 3 частини четвертої статті 328 КАС України. Скаржник стверджує, що суди попередніх інстанцій застосували норми права без урахування висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах, а також помилково використали наявну судову практику, від якої, на його думку, необхідно відступити або щодо якої відсутній правовий висновок Верховного Суду. У зв`язку з цим відповідач просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

14 січня 2026 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою відповідача та витребувані матеріали справи зокрема з Дніпропетровського окружного адміністративного суду.

21 січня 2026 року справа № 160/29144/24 надійшла до Верховного Суду. 

Обставини справи 

Суди попередніх інстанцій установили, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Виналь» (код ЄДРПОУ 41146771) зареєстровано в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 10 лютого 2017 року.

Видами діяльності за КВЕД є: 11.01 Дистиляція, ректифікація та змішування спиртних напоїв (основний); 11.02 Виробництво виноградних вин; 11.04 Виробництво інших недистильованих напоїв із зброджуваних продуктів; 20.59 Виробництво іншої хімічної продукції, н.в.і.у.; 46.34 Оптова торгівля напоями; 47.25 Роздрібна торгівля напоями в спеціалізованих магазинах.

На підставі направлень, відповідно до підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20, підпункту 75.1.2 пункту 75.1 статті 75, пункту 77.1, пункту 77.4, пункту 77.6 статті 77, пункту 82.1 статті 82, пункту 69.21, пункту 69.35 статті 69 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України, згідно з планом-графіком проведення документальних планових перевірок платників податків на 2023 рік, на підставі наказу податкового органу від 25 вересня 2023 року №239-п, проведено документальну планову виїзну перевірку Товариства з метою здійснення контролю за своєчасністю, достовірністю, повнотою нарахування і сплати податків та зборів, дотримання валютного та іншого законодавства та правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період діяльності з дати державної реєстрації 10 лютого 2017 року по 30 червня 2023 року відповідно до затвердженого плану документальної перевірки.

За результатами перевірки складено акт від 27 травня 2024 року №556/32-00-07-03-14/41146771 (далі - акт перевірки), у висновку якого встановлені наступні порушення:

1) підпункту 14.1.13, пункту 14.1 статті 14, пунктів 44.1, 44.2 статті 44, підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134, пункту 135.1 статті 135, підпункту 140.5.11 пункту 140.5 статті 140 ПК України, П(С)БО 9 «Запаси», п. 5 П(С)БО 11 «Зобов`язання», П(С)БО 15 «Дохід», МСФЗ 15 «Дохід від договорів з клієнтами», статті 9 Закону України від 16 липня 1999 року № 996-ХІV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі - Закон № 996-ХІV), Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88, у результаті чого занижено податок на прибуток в періоді, що перевірявся, на загальну суму 328 013 145 грн, у тому числі за: 2018 рік 1 150 822 грн; півріччя 2019 року 1 528 610 грн; три квартали 2019 року 8 274 919 грн; 2019 рік 19 631 969 грн; І квартал 2020 року 15 502 427 грн; півріччя 2020 року 28 745 267 грн; три квартали 2020 року 45 295 898 грн; 2020 рік 238 838 885 грн; І квартал 2021 року 17 869 683 грн; півріччя 2021 року 28 209 610 грн; три квартали 2021 року 36 261 199 грн; 2021 рік 43 786 270 грн; І квартал 2022 року 1 921 320 грн; півріччя 2022 року 7 701 301 грн; три квартали 2022 року 12 518 002 грн; 2022 рік 16 060 277 грн; І квартал 2023 року 4 776 876 грн; півріччя 2023 року 8 544 922 грн;

2) підпункту 14.1.181, пункту 14.1 статті 14, пункту 44.1 статті 44, пункту 185.1 статті 185, пункту 187.1 статті 187, пункту 188.1 статті 188, абз. а) пункту 198.1, пунктів 198.2, 198.3, 198.6 статті 198 ПК України, підпунктів 5, 6 пункту 3, розділу V Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість, затвердженого наказом МФУ від 28 січня 2016 року № 21, пунктів 200.1, 200.2, статті 200 ПК України, підпункту 1 пункту 5 розділу V Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 28 січня 2016 року № 21, в результаті чого Товариством занижено суму позитивного значення різниці між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту, яка сплачується до державного бюджету на суму 264 301 866 грн у тому числі за: червень 2018 на суму 1114844 грн; липень 2018 на суму 163848 грн; червень 2019 на суму 1698456 грн; липень 2019 на суму 1214141 грн; серпень 2019 на суму 2634039 грн; вересень 2019 на суму 3647719 грн; жовтень 2019 на суму 3255812 грн; листопад 2019 на суму 3881600 грн; грудень 2019 на суму 5481532 грн; січень 2020 на суму 3397108 грн; лютий 2020 на суму 3083831 грн; березень 2020 на суму 10430017 грн; квітень 2020 на суму 4083626 грн; травень 2020 на суму 4935343 грн; червень 2020 на суму 5085592 грн; липень 2020 на суму 4147194 грн; серпень 2020 на суму 3939887 грн; вересень 2020 на суму 9984267 грн; жовтень 2020 на суму 4768222 грн; листопад 2020 на суму 99264561 грн; грудень 2020 на суму 12108003 грн; січень 2021 на суму 4013566 грн; лютий 2021 на суму 4471401 грн; березень 2021 на суму 11370236 грн; квітень 2021 на суму 3821594 грн; травень 2021 на суму 3724023 грн; червень 2021 на суму 3943191 грн; липень 2021 на суму 2936360 грн; серпень 2021 на суму 3930185 грн; вересень 2021 на суму 2079666 грн; жовтень 2021 на суму 1643839 грн; листопад 2021 на суму 3605985 грн; грудень 2021 на суму 3111365 грн; січень 2022 на суму 1389927 грн; лютий 2022 на суму 713932 грн; березень 2022 на суму 30941 грн; квітень 2022 на суму 1161357 грн; травень 2022 на суму 2591230 грн; червень 2022 на суму 2669615 грн; липень 2022 на суму 2101711 грн; серпень 2022 на суму 2780074 грн; вересень 2022 на суму 470105 грн; жовтень 2022 на суму 1553516 грн; листопад 2022 на суму 2166787 грн; грудень 2022 на суму 215558 грн; січень 2023 на суму 1637468 грн; лютий 2023 на суму 1680376 грн; березень 2023 на суму 1989796 грн; квітень 2023 на суму 139305 грн; червень 2023 на суму 4039115 грн;

3) пунктів 201.1, 201.10 статті 201 ПК України та пункту 3 Порядку заповнення податкової накладної, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 31 грудня 2015 року №1307 «Про затвердження форми податкової накладної та Порядку заповнення податкової накладної», Товариством не складено (не виписано) та не зареєстровано в ЄРПН податкові накладні, у тому числі: по операціям, що оподатковуються за основною ставкою на суму ПДВ 258 092 305,74 грн; по операціям, що оподатковуються за нульовою ставкою на суму 1 570 502 грн;

4) пункту 89 підрозділу 2 розділу XX «Перехідні положення» ПК України Товариством порушено граничний термін реєстрації розрахунку коригування на суму ПДВ «-333,33» грн до 15 календарних днів;

5) підпункту 14.1.212 пункту 14.1 статті 14, підпунктів 212.1.1, 212.1.11 пункту 212.1 статті 212, підпунктів 213.1.1, 213.1.9 пункту 213.1 статті 213, підпункту 214.1.4. пункту 214.1, пункту 214.4. статті 214 та підпунктів 215.3.1, 215.3.10 пункту 215.3 статті 215, пунктів 216.1, 216.9 статті 216 ПК України, у результаті чого занижено акцизний податок в періоді, що перевірявся, на загальну суму 26 321 777 грн, у тому числі: за листопад 2020 року у сумі 26 321 777 грн;

6) підпункту 267.2.1 пункту 267.2 та підпункту 267.6.7 пункту 267.6 статті 267 ПК України, в результаті чого занижено суму транспортного податку за січень 2018 року на 2 083,33 грн за місцем реєстрації об`єкта оподаткування ГУ ДПС у Дніпропетровській області (м. Синельникове, код ДПІ 412);

7) абзацу 1 підпункту 267.6.4 пункту 267.6 статті 267 ПК України, неподання платником податків податкової декларації з транспортного податку на 2018 рік за місцем реєстрації об`єкту оподаткування ГУ ДПС у Дніпропетровській області (м. Синельникове, код ДПІ 412);

8) пункту 46,1 статті 46, підпункту 47.1.1 пункту 47.1 статті 47, статті 51, пункту 70.16, статті 70, пункту 176.2.«б» статті 176 ПК України, Наказу Міністерства фінансів України від 13 січня 2015 року № 4 «Про затвердження форми Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, і сум утриманого з них податку, а також сум нарахованого єдиного внеску і Порядку заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, і сум утриманого з них податку, а також сум нарахованого єдиного внеску», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13 січня 2015 року за №111/26556, щодо подання звіту за 1, 4 кв. 2021 року та 4 кв. 2022 року з помилками та подання недостовірних даних про отримувача доходу у звіті. Податкові розрахунки за І квартал 2020 року, І квартал 2021 року, 2, 3 квартал 2022 року, підприємством надано не в повному обсязі, а саме: не в повному обсязі та з помилками відображені суми доходу, які були нараховані (сплачені) на користь самозайнятих осіб (фізичних осіб - підприємців та осіб, що проводять незалежну професійну діяльність);

9) підпункту 16.1.7. пункту 16.1 статті 16, пункту 63.3 статті 63 ПК України, розділу VIII Порядку обліку платників податків і зборів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 09 грудня 2011 року № 1588, в результаті чого не подано відомості стосовно рухомого майна, об`єктів оподаткування або об`єктів, які пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність в кількості 33 одиниці;

10) підпункту 20.1.6 пункту 20.1 статті 20, пункту 44.6 статті 44, пунктів 85.2, 85.4, 85.8 статті 85 ПК України в частині ненадання підтверджуючих документів (складено акти про ненадання у визначений у запиті строк документів ТОВ «Виналь» (код ЄДРПОУ 41146771) від 01 листопада 2023 року № 207/32-00-08/41146771, від 01 листопада 2023 року № 208/32-00-08/41146771, від 01 листопада 2023 року № 209/32-00-08/41146771).

У зв`язку з незгодою з висновками перевірки та відповідно до положень пункту 86.7 статті 86 ПК України платником податків подані заперечення від 18 червня 2024 року №06-01 (вх. від 24.06.2024 №5167/6).

Товариство додатково надало доповнення до заперечень від 26 червня 2024 року № 608 (вх. № 5257/6 від 26.06.2024) з додатковими документами: постанова Бюро економічної безпеки України від 30 жовтня 2023 року про закриття кримінального провадження №72023000320000017, ухвала слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 05 лютого 2024 року, постанова Державного бюро розслідувань від 21 листопада 2022 року про закриття кримінального провадження №42021000000001217).

Відповідно до підпункту 86.7.5 пункту 86.7 статті 86 ПК України відповідач виніс податкові повідомлення-рішення від 05 липня 2024 року:

- №692/32-00-07-03-19 форми «Р» про збільшення суми грошового зобов`язання з податку на прибуток підприємств з урахуванням штрафних (фінансових) санкцій на загальну суму 336 040 550 грн;

- №694/32-00-07-03-19 форми «Р» про збільшення суми грошового зобов`язання з податку на додану вартість з урахуванням штрафних (фінансових) санкцій на загальну суму 330 377 332,50 грн;

- №696/32-00-07-03-19 форми «ПН» про застосування штрафних санкцій за несвоєчасну реєстрацію (відсутність реєстрації) податкових накладних / розрахунків коригування до податкових накладних/виправлення помилок у податкових накладних на загальну суму 129 049 552,87 грн;

- №698/32-00-07-03-19 форми «Р» про збільшення суми грошового зобов`язання з акцизного податку з реалізації суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів з урахуванням штрафних (фінансових) санкцій на загальну суму 32 873 423,75 грн;

- №700/32-00-07-03-19 форми «Р» про збільшення суми грошового зобов`язання з акцизного податку на виноробну продукцію для виробництва якої не використовуються спирт етиловий з урахуванням штрафних (фінансових) санкцій на загальну суму 28 797,50 грн;

- №705/32-00-07-03-19 форми «ПС» про застосування штрафних (фінансових) санкцій на суму 1020 грн.

Правове регулювання та висновки Верховного Суду

Верховний Суд, з урахуванням принципу процесуальної економії та з метою забезпечення послідовної й системної оцінки доводів касаційної скарги, надає оцінку наведеним скаржником аргументам у розрізі податкових правопорушень, з урахуванням встановлених обставин справи та мотивів, з яких суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку про задоволення позову.

Щодо правопорушення, пов`язаного з використанням акційних товарів у межах стимулюючих заходів («подарунок за покупку») та відсутністю факту їх самостійної реалізації

Дослідивши матеріали справи, суди першої та апеляційної інстанцій установили, що за результатами документальної перевірки контролюючим органом зроблено висновки про порушення платником вимог податкового та бухгалтерського законодавства, які, на думку податкового органу, полягали у заниженні доходів від реалізації товарів та ненарахуванні податкових зобов`язань з податку на додану вартість у зв`язку з використанням акційних товарів у межах стимулюючих рекламних заходів «Подарунок за покупку».

В акті перевірки зазначено, що Товариство у перевірюваному періоді допустило заниження фінансового результату до оподаткування на загальну суму 820 780 658 грн, а також не нарахувало податкові зобов`язання з ПДВ на вартість реалізованих товарів неплатникам ПДВ у сумі 164 152 321,74 грн.

Разом із тим судами встановлено, що позивач до перевірки надав всі договори та первинні документи, які підтверджують придбання, оприбуткування та подальше використання відповідних товарно-матеріальних цінностей, що не заперечувалося контролюючим органом і підтверджується матеріалами перевірки.

Суди попередніх інстанцій встановили, що у період з червня 2018 року по червень 2023 року Товариство у межах здійснення господарської діяльності придбавало широкий асортимент товарів (зокрема какао, кавові напої, снеки, скляний посуд, бульйонні кубики, каву та чай в асортименті), необхідних для забезпечення виробничого процесу, просування продукції на ринку, утримання конкурентних позицій та проведення рекламних заходів.

Придбання зазначених товарів та розрахунки з постачальниками відображені за кредитом рахунків 631 та 685, оприбуткування - за дебетом рахунків бухгалтерського обліку 202, 209, 221, 281, що підтверджується регістрами бухгалтерського обліку та первинними документами. Контролюючим органом не заперечується факт придбання та оприбуткування зазначених товарів.

У ході перевірки встановлено, що подальше використання цих товарів відображалося в бухгалтерському обліку за рахунками 23 «Виробництво», 902 «Собівартість реалізованих товарів», 943 «Собівартість реалізованих виробничих запасів», 3774 «Розрахунки по виділу», 91 «Загальновиробничі витрати», 92 «Адміністративні витрати», 93 «Витрати на збут», 24 «Брак у виробництві», 26 «Готова продукція», що свідчить про використання таких товарів у господарській діяльності платника.

Суди також установили, що первинні документи щодо внутрішнього переміщення матеріалів у виробництво, договори з контрагентами, видаткові та податкові накладні, а також розпорядчі документи щодо проведення рекламних акцій (накази та положення про проведення стимулюючої рекламної акції «Подарунок за покупку») були надані платником під час перевірки, досліджені контролюючим органом і не містять зауважень з боку відповідача щодо їх оформлення чи достовірності.

Встановлено, що стимулюючі рекламні акції «Подарунок за покупку» проводилися позивачем на підставі відповідних наказів у 2019-2022 роках, якими затверджувалися правила проведення акцій, визначався перелік товарів (торговельних марок), періоди проведення та умови надання подарунків. Відповідно до правил акцій, подарунок надавався споживачам, які виконали встановлені умовами акції вимоги.

При цьому, незважаючи на наявність усіх первинних документів та підтвердження фактичного використання товарів у господарській діяльності, в акті перевірки зроблено висновок про відсутність відповідних товарів у складі реалізованих товарно-матеріальних цінностей, що і стало підставою для висновків про заниження доходів та податкових зобов`язань.

Суди зауважили, що відповідно до правил акцій подарунок входив до вартості рекламної продукції, формувався за рахунок собівартості та був включений у кінцеву ціну алкогольного напою, що реалізовувався в межах акції. При цьому подарунок не є окремим об`єктом реалізації та не формує самостійного доходу платника податків.

Під час перевірки позивачем було надано повний обсяг первинних документів, бухгалтерських регістрів, оборотно-сальдових відомостей, договорів, актів надання послуг, пояснень щодо формування собівартості, руху акційної продукції, а також фотофіксацію проведення акцій. Контролюючий орган не надав жодних належних та допустимих доказів використання придбаних товарів не у господарській діяльності Товариства.

За результатами дослідження зібраних у справі доказів, суди визнали, що витрати на формування акційних товарів безпосередньо пов`язані з виробничою діяльністю платника податків, зумовлені реалізацією готової продукції та правомірно включені до складу витрат відповідно до статті 134 ПК України. За таких обставин у платника податків відсутній обов`язок нарахування податкових зобов`язань з податку на додану вартість, у тому числі відповідно до пункту 198.5 статті 198 ПК України, та реєстрації податкових накладних за такими операціями.

Судами також встановлено, що контролюючий орган не довів факту реалізації товарно-матеріальних цінностей невстановленим особам або за готівкові кошти, а відповідні твердження ґрунтуються виключно на припущеннях і не підтверджені жодними доказами. Акт перевірки не містить посилань на конкретні первинні документи, які б підтверджували встановлені відповідачем порушення.

Крім того, суди враховали постанову про закриття кримінального провадження, якою підтверджено реальність господарських операцій Товариства щодо формування та використання акційної продукції, а також спростовано висновки контролюючого органу про реалізацію ТМЦ за готівкові кошти.

Суди установили, що бухгалтерський облік собівартості продукції позивачем здійснювався відповідно до вимог законодавства, на підставі первинних документів, а одиницею обліку алкогольної продукції є пляшка алкогольного напою. Акційні товари не обліковувалися як окремі комплекти, що відповідає характеру господарських операцій та правилам проведення акцій.

Посилання контролюючого органу на відсутність калькуляцій, технологічних карт та інших внутрішніх документів як на порушення суди визнали безпідставними, оскільки такі документи не є первинними бухгалтерськими документами у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та не є обов`язковими для підтвердження господарських операцій. 

Суди попередніх інстанцій також встановили, що методика розрахунку «незадекларованих доходів», застосована контролюючим органом, є неправомірною, оскільки ґрунтується на зіставленні показників різної економічної природи та не відповідає фактичним обставинам реалізації продукції. Доходи формуються виключно від реалізації алкогольної продукції, а подарунок, наданий у межах рекламної акції, доходу не формує.

З урахуванням наведеного суди дійшли висновку, що висновки акта перевірки щодо заниження фінансових результатів, виникнення податкових зобов`язань з податку на прибуток, податку на додану вартість є необґрунтованими, такими, що не підтверджені належними доказами та суперечать вимогам податкового законодавства.

У цій частині правовідносин податковий орган оскаржує рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції з мотивів неправильного застосування судами норм матеріального права, а саме норм ПК України та законодавства з бухгалтерського обліку, що, на думку скаржника, призвело до безпідставного невизнання заниження доходу платником податків та, як наслідок, до неправильного визначення об`єкта оподаткування податком на прибуток.

Податковий орган вважає, що суди попередніх інстанцій помилково погодилися з позицією платника, не врахувавши обставини, які, на переконання відповідача, свідчать про фактичну реалізацію товарно-матеріальних цінностей та формування доходу.

Покликаючись в касаційній скарзі на пункт 2 частини четвертої статті 328 КАС України, відповідач вказує що суди неправильно застосували: пункти 44.1, 44.2 статті 44 ПК України - у частині обов`язку ведення обліку доходів і витрат на підставі первинних документів; підпункт 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 ПК України - щодо визначення об`єкта оподаткування податком на прибуток; пункт 135.1 статті 135 ПК України - щодо формування бази оподаткування; норми Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та П(С)БО 9 «Запаси», П(С)БО 15 «Дохід» - у частині відображення вибуття запасів та визнання доходу.

На думку скаржника, суди безпідставно не врахували, що відсутність ТМЦ на залишках станом на кінець перевірюваного періоду (какао, кава, чай, снеки, скляний посуд, бульйонні кубики) свідчить про їх вибуття, яке повинно було бути відображене як реалізація з відповідним формуванням доходу.

Податковий орган в касаційній скарзі наполягає, що: платник не обліковував акційні комплекти як окремі об`єкти бухгалтерського обліку; не сформував собівартість таких комплектів; не визначив дохід від реалізації товарів, які фактично вибули з активів платника.

За твердженням відповідача, суди помилково погодилися, що подарунки в межах акцій не формують доходу, не зважаючи на те, що, на думку податкового органу, факт вибуття активів без відображення доходу суперечить принципам бухгалтерського обліку та вимогам ПК України.

Податковий орган зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій безпідставно поширили на спірні правовідносини правові висновки Верховного Суду, викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 10 червня 2019 року у справі №804/5840/16, від 05 жовтня 2022 року у справі № 160/11773/21, та дійшли помилкового висновку про відсутність у платника податків обов`язку формувати дохід у зв`язку з вибуттям товарів, які використовувалися в межах акцій.

У зв`язку з цим податковий орган обґрунтовує необхідність відступлення від правових висновків Верховного Суду щодо застосування пунктів 44.1, 44.2 статті 44, підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 ПК України, які, на його думку, були неправильно застосовані судами попередніх інстанцій до спірних правовідносин.

Перевіряючи доводи касаційної скарги податкового органу в цій частині, колегія суддів Верховного Суду виходить з такого.

Податковий орган, обґрунтовуючи касаційну скаргу, посилається на неправильне застосування судами попередніх інстанцій пунктів 44.1, 44.2 статті 44, підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 ПК України та норм законодавства з бухгалтерського обліку, вважаючи, що відсутність товарно-матеріальних цінностей на залишках станом на кінець перевірюваного періоду свідчить про їх реалізацію та обов`язок платника податків сформувати дохід.

Разом з тим такі доводи ґрунтуються на помилковому ототожненні факту вибуття активів із фактом реалізації товарів та виникнення доходу, що не відповідає ані положенням Податкового кодексу України, ані принципам бухгалтерського обліку.

Суди першої та апеляційної інстанцій установили, що спірні товарно-матеріальні цінності використовувалися платником податків у межах здійснення господарської діяльності, а саме - для проведення стимулюючих рекламних акцій «Подарунок за покупку», що підтверджується наказами про проведення акцій, правилами акцій, первинними документами, бухгалтерськими регістрами, поясненнями платника та іншими матеріалами справи.

Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що сам по собі факт списання або вибуття запасів не є достатньою та самостійною підставою для визнання доходу, оскільки відповідно до положень бухгалтерського обліку та податкового законодавства дохід визнається лише за наявності сукупності умов, зокрема передачі покупцю ризиків і вигод, пов`язаних з правом власності на товар, та можливості достовірного визначення суми такого доходу.

При цьому суди обґрунтовано встановили, що у спірних правовідносинах дохід формується виключно від реалізації алкогольної продукції, тоді як товари, що надавалися у межах рекламної акції як подарунок, не були самостійним об`єктом реалізації та не формували окремого доходу платника податків.

Доводи касаційної скарги про обов`язок платника вести облік акційних комплектів як окремих об`єктів бухгалтерського обліку та формувати їх собівартість Верховний Суд вважає необґрунтованими, оскільки чинним законодавством не передбачено обов`язку створення окремого об`єкта обліку для акційних комплектів, а відсутність такого обліку сама по собі не свідчить про порушення вимог податкового чи бухгалтерського законодавства.

Посилання скаржника на відсутність калькуляцій, технологічних карт та інших внутрішніх документів як на доказ заниження доходу також не приймаються судом, оскільки такі документи не є первинними бухгалтерськими документами у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та не можуть слугувати самостійною підставою для висновків про порушення податкового законодавства.

Колегія суддів Верховного Суду звертає увагу, що податковий орган, визначаючи суму так званого «незадекларованого доходу», фактично застосував розрахунковий метод, який ґрунтується на зіставленні показників різної економічної природи (обліку запасів, собівартості та показників ЄРПН), без встановлення реального факту реалізації товарів та отримання доходу. Такий підхід не відповідає вимогам статей 44 та 134 ПК України та не може вважатися допустимим способом доведення порушень.

Доводи касаційної скарги в частині обґрунтування необхідності відступлення від правових висновків Верховного Суду є внутрішньо суперечливими, непослідовними та такими, що не відповідають логіці пункту 2 частини четвертої статті 328 КАС України.

Так, податковий орган, формально посилаючись на необхідність відступлення від правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 10 червня 2019 року у справі № 804/5840/16 та від 05 жовтня 2022 року у справі № 160/11773/21, фактично не визначає, від якого саме правового висновку, з яких правових підстав та в якій частині необхідно відступити.

Натомість зміст доводів касаційної скарги зводиться не до обґрунтування відступлення від усталеної правової позиції Верховного Суду, а до незгоди з правовою оцінкою фактичних обставин, наданою судами першої та апеляційної інстанцій, а також до спроби переоцінки доказів, що не є предметом перегляду суду касаційної інстанції.

Більше того, податковий орган одночасно посилається на правові висновки Верховного Суду як на такі, що нібито неправильно застосовані судами, і водночас не пропонує жодного альтернативного правового підходу, який мав би бути сформульований Верховним Судом у разі такого відступлення.

За таких обставин Верховний Суд констатує, що касаційна скарга не містить сформульованого правового висновку, від якого скаржник пропонує відступити, а також не містить нового правового висновку, формування якого, на думку скаржника, є необхідним.

Фактично вимога про відступлення від правових висновків Верховного Суду використовується податковим органом як формальний процесуальний інструмент для повторного перегляду встановлених судами фактичних обставин, що суперечить природі касаційного провадження та не відповідає вимогам статей 328 та 330 КАС України.

За таких обставин Верховний Суд доходить висновку, що доводи касаційної скарги в цій частині зводяться до переоцінки доказів та незгоди з установленими судами попередніх інстанцій фактичними обставинами, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції та не є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.

Щодо донарахувань з податку на прибуток, податку на додану вартість та акцизного податку, пов`язаних із виділом ТОВ «Данбек»

Суди першої та апеляційної інстанцій установили, що в акті перевірки контролюючий орган зафіксував, що Товариством у порушення пунктів 44.1., 44.2. статті 44, підпункту 134.1.1. пункту 134.1. статті 134, пункту 135.1. статті 135 ПК України, пунктів 5, 15 П(С)БО 11, статті 9 Закону №996-XIV не відображено у складі інших операційних доходів суму списаної на підставі недостовірних документів як виділ до ТОВ «Данбек» (код ЄДРПОУ 44086197) кредиторської заборгованості, яка вже не підлягає погашенню, що призвело до заниження фінансового результату до оподаткування за 2020 рік у сумі 494 534 892 гривень.

Крім того, в акті перевірки контролюючим органом зазначено про порушення Товариством пункту 185.1 статті 185, пункту 187.1 статті 187, пункту 188.1 статті 188, пункту 201.1 статті 201 ПК України, що, на думку відповідача, полягало у ненарахуванні податкових зобов`язань з податку на додану вартість на вартість товарно-матеріальних цінностей, які були списані з балансу ТОВ «Виналь» та передані до ТОВ «Данбек» у межах процедури виділу. Сума донарахованих податкових зобов`язань з ПДВ, за висновком перевірки, склала 93 939 984 грн.

Також контролюючий орган дійшов висновку про порушення підпункту 14.1.212 пункту 14.1 статті 14, підпункту 212.1.1 пункту 212.1 статті 212, підпункту 213.1.1 пункту 213.1 статті 213, пункту 214.4 статті 214, підпункту 215.3.1 пункту 215.3 статті 215, пункту 216.1 статті 216 ПК України, вважаючи, що ТОВ «Виналь» у листопаді 2020 року не нарахувало акцизний податок з кількості вина власного виробництва, яке, за позицією відповідача, було реалізоване шляхом списання у зв`язку з виділом ТОВ «Данбек». Сума акцизного податку, визначена контролюючим органом, склала 23 038 грн.

Досліджуючи наведені висновки контролюючого органу, суди попередніх інстанцій установили, що реорганізація ТОВ «Виналь» здійснювалася у формі виділу відповідно до вимог цивільного та господарського законодавства. Виділ ТОВ «Данбек» проведено на підставі рішення одноосібного учасника, із затвердженням розподільчого балансу станом на 17 листопада 2020 року, який посвідчено приватним нотаріусом, та оформленням акта приймання-передачі від 19 листопада 2020 року, що фіксує передачу частини активів і пасивів до новоствореного товариства.

Суди встановили, що відповідно до розподільчого балансу та акта приймання-передачі до ТОВ «Данбек» було передано активи та пасиви у певних обсягах, зокрема дебіторську та кредиторську заборгованість, а також товарно-матеріальні цінності. При цьому будь-якого припинення зобов`язань ТОВ «Виналь» шляхом їх прощення, списання без правонаступництва або в інший спосіб, не пов`язаний із процедурою реорганізації, судами не встановлено.

Суди попередніх інстанцій врахували, що ТОВ «Виналь» у межах підготовки до виділу проведено інвентаризацію активів і зобов`язань станом на 17 листопада 2020 року, за результатами якої не виявлено розбіжностей між фактичними залишками та даними бухгалтерського обліку, а надлишки чи нестачі товарно-матеріальних цінностей відсутні.

Оцінюючи доводи контролюючого органу щодо неможливості зберігання алкогольних напоїв, переданих до ТОВ «Данбек», суди попередніх інстанцій установили наявність у ТОВ «Виналь» належним чином зареєстрованих місць зберігання алкогольної продукції, підтверджених відповідними довідками з Єдиного державного реєстру місць зберігання, договорами суборенди та договорами відповідального зберігання і логістичних послуг, що свідчить про реальність обліку та передачі товарно-матеріальних цінностей у межах процедури виділу.

З урахуванням наведеного, суди виходили з того, що передача активів і пасивів від ТОВ «Виналь» до ТОВ «Данбек» відбулася в межах реорганізації шляхом виділу, яка за своєю правовою природою є зміною структури активів і зобов`язань платника податків, а не операцією з реалізації товарів чи списання зобов`язань, що зумовлює виникнення доходу.

Застосовуючи положення статей 56, 59 Господарського кодексу України, статті 109 Цивільного кодексу України, пункту 98.1 статті 98, підпункту 196.1.7 пункту 196.1 статті 196 ПК України, а також положення П(С)БО 15 «Дохід», суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що здійснення виділу не є об`єктом оподаткування податком на додану вартість, не утворює доходу для цілей податку на прибуток та саме по собі не свідчить про реалізацію підакцизної продукції.

За таких обставин суди визнали, що висновки контролюючого органу про заниження податку на прибуток, ненарахування податкових зобов`язань з ПДВ та акцизного податку ґрунтуються на неправильній правовій кваліфікації господарських операцій, здійснених у межах реорганізації платника податків шляхом виділу.

Оскаржуючи судові рішення в цій частині спору, скаржник посилається на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України, вказуючи на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права у правовідносинах, що виникли внаслідок реорганізації платника податків шляхом виділу, а також на відсутність висновку Верховного Суду щодо правильного застосування відповідних норм у подібних правовідносинах.

Касаційну скаргу щодо податку на прибуток підприємств відповідач обґрунтовує тим, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми пунктів 44.1, 44.2 статті 44, підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134, статті 135 ПК України, а також положення П(С)БО 15 «Дохід».

На переконання податкового органу, передача активів на суму 494 535 891,82 грн від ТОВ «Виналь» до ТОВ «Данбек» не може розглядатися виключно як нейтральна операція реорганізації. Через вісім днів після створення (з 24 листопада 2020 року) ТОВ «Данбек» перестало бути «виділеною» юридичною особою у розумінні статті 54 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», а стало самостійним суб`єктом господарювання з єдиним учасником, у зв`язку з цим, на думку відповідача, активи, передані ТОВ «Данбек», фактично набули ознак безоплатно переданих, що повинно було призвести до відображення доходу у ТОВ «Виналь».

Скаржник наголошує, що суди не врахували відсутність подання ТОВ «Данбек» фінансової звітності та декларації з податку на прибуток, що, на його думку, свідчить про нереальність господарської діяльності новоствореного товариства та підтверджує висновки контролюючого органу щодо заниження фінансового результату ТОВ «Виналь».

В касаційній скарзі щодо податку на додану вартість відповідач посилається на порушення судами попередніх інстанцій норм пункту 185.1 статті 185, пункту 187.1 статті 187, пункту 188.1 статті 188 ПК України. Скаржник вважає, що списання товарно-матеріальних цінностей з балансу ТОВ «Виналь» у зв`язку з передачею їх ТОВ «Данбек» фактично є операцією з постачання товарів, проте суди безпідставно ототожнили процедуру виділу з операціями, які не є об`єктом оподаткування ПДВ. Передача товарів відбулася на користь юридичної особи, яка згодом не здійснювала господарської діяльності та не перебувала на обліку як платник ПДВ.

Також податковий орган в касаційній скарзі зазначає, що суди попередніх інстанцій не врахували обставини неподання ТОВ «Данбек» податкової звітності з ПДВ та факт подальшого банкрутства цього товариства, що, на думку контролюючого органу, свідчить про формальний характер реорганізації та необхідність нарахування податкових зобов`язань з ПДВ у ТОВ «Виналь».

Щодо акцизного податку скаржник посилається на неправильне застосування судами попередніх інстанцій підпункту 14.1.212 пункту 14.1 статті 14, підпункту 212.1.1 пункту 212.1 статті 212, пункту 213.1 статті 213, пункту 216.1 статті 216 ПК України.

На переконання скаржника передача вина власного виробництва у межах виділу фактично є реалізацією підакцизної продукції, а суди попередніх інстанцій безпідставно дійшли висновку про відсутність об`єкта оподаткування акцизним податком. Неподання ТОВ «Данбек» декларацій з акцизного податку свідчить про порушення порядку обігу підакцизних товарів та підтверджує необхідність донарахування акцизного податку саме ТОВ «Виналь».

Податковий орган в касаційній скарзі вказує, що суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки обставинам подальшого банкрутства ТОВ «Данбек» та відсутності у нього ліцензій і реєстрацій як платника акцизного податку.

Відповідач вважає, що суди неправильно застосували положення статті 54 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», статті 109 Цивільного кодексу України, оскільки не врахували зміну корпоративної структури ТОВ «Данбек» після завершення реєстраційних дій, безпідставно поширили правові наслідки реорганізації на період, коли ТОВ «Данбек» вже діяло як самостійний суб`єкт господарювання, а також помилково визнали передачу активів і пасивів такою, що не тягне податкових наслідків.

Оцінюючи доводи касаційної скарги контролюючого органу в частині донарахування податку на прибуток, податку на додану вартість та акцизного податку у зв`язку з реорганізацією ТОВ «Віналь» шляхом виділу ТОВ «Данбек», колегія суддів Верховного Суду виходить із такого.

Як установлено судами першої та апеляційної інстанцій, спірні господарські операції здійснювалися в межах реорганізації платника податків у формі виділу, проведеної відповідно до вимог цивільного та господарського законодавства, на підставі рішення уповноваженого органу управління товариства, із затвердженням розподільчого балансу та оформленням акта приймання-передачі активів і пасивів.

Суди попередніх інстанцій, дослідивши надані сторонами докази, дійшли обґрунтованого висновку, що передача активів і пасивів від ТОВ «Віналь» до ТОВ «Данбек» у межах процедури виділу є зміною структури активів і зобов`язань платника податків, а не операцією з реалізації товарів чи безоплатного їх відчуження, що виключає виникнення доходу для цілей оподаткування податком на прибуток підприємств.

Посилання скаржника на неправильне застосування судами норм пунктів 44.1, 44.2 статті 44, підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134, статті 135 ПК України та положень П(С)БО 15 «Дохід» не приймаються Верховним Судом, оскільки сам по собі факт передачі активів у межах реорганізації шляхом виділу не свідчить про виникнення доходу, а матеріалами справи не підтверджено припинення зобов`язань ТОВ «Віналь» шляхом їх прощення, списання чи іншого способу, не пов`язаного з правонаступництвом.

Доводи касаційної скарги щодо неправомірності висновків судів у частині податку на додану вартість ґрунтуються на ототожненні процедури виділу з операцією з постачання товарів. Водночас суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили з того, що передача товарно-матеріальних цінностей у межах реорганізації не є об`єктом оподаткування ПДВ, оскільки не відповідає визначенню операції з постачання товарів у розумінні податкового законодавства, а здійснюється в силу вимог закону та оформлюється розподільчим балансом.

Аргументи скаржника щодо неподання ТОВ «Данбек» податкової звітності, відсутності в нього реєстрації як платника ПДВ чи подальшого банкрутства цього товариства не спростовують установлених судами обставин правомірності здійснення реорганізації та не можуть бути підставою для перекладення податкових наслідків на іншу юридичну особу - ТОВ «Віналь», оскільки такі обставини виникли після завершення реєстраційних дій з виділу та не змінюють правової природи спірних операцій.

Також Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо безпідставності донарахування акцизного податку. Як правильно зазначено судами, передача алкогольної продукції в межах реорганізації шляхом виділу не є реалізацією підакцизних товарів, а отже не утворює об`єкта оподаткування акцизним податком. При цьому наявність або відсутність у ТОВ «Данбек» ліцензій чи подання ним декларацій з акцизного податку не впливає на правову кваліфікацію дій ТОВ «Віналь» у межах спірних правовідносин.

Посилання скаржника на неправильне застосування судами положень статті 54 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» та статті 109 Цивільного кодексу України ґрунтуються на помилковому тлумаченні правових наслідків виділу, оскільки судами правильно враховано, що правові наслідки реорганізації настають у межах процедури виділу та не трансформують такі операції в оподатковувані постачання або реалізацію.

Слід зазначити, що Верховний Суд у постановах від 29 вересня 2025 року у справі № 160/32652/24, від 13 жовтня 2025 року у справі №160/29715/23 зазначав, що реорганізація юридичної особи шляхом виділу полягає у перерозподілі активів і зобов`язань, на базі яких і створюється нова юридична особа, за розподільчим балансом, що не є цивільно-правовим договором, оскільки не передбачає передачу права власності на передане майно, а здійснюється шляхом включення валових активів одного підприємства до складу валових активів іншого підприємства.

Також в цих постановах Верховний Суд звертав увагу, що якщо податковий орган вважає, що новостворена шляхом виділу юридична особа не подає податкову звітність, не має основних засобів, транспорту, штатних працівників, що вказує на формальний характер її створення, не обумовлений розумними економічними причинами та здійснений з метою отримання податкової вигоди, то відповідно до підпункту 20.1.30 пункту 20.1 статті 20 ПК України контролюючий орган має право звернутись до суду з позовом про визнання такого виділу недійсним та застосування визначених законодавством заходів, пов`язаних із визнанням правочинів недійсними, а також стягнення в дохід держави коштів, отриманих за нікчемними правочинами.

Однак, у цій справі не встановлено та відповідачем не зазначено, що він реалізував надане право шляхом звернення до суду з відповідним позовом у визначеному законом порядку. Обставини, на які посилається податковий орган, без належних та допустимих доказів самі собою не є безумовними підставами для висновку про фіктивність створення товариства чи недійсність проведеної реорганізації.

Посилання скаржника на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження є необґрунтованими та не приймаються Верховним Судом.

Як убачається зі змісту касаційної скарги, скаржник формально зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норм матеріального права у правовідносинах, пов`язаних з реорганізацією платника податків шляхом виділу, однак не конкретизує, щодо якої саме норми матеріального права такий висновок відсутній.

Крім того, касаційна скарга не містить сформульованого правового висновку, який, на думку скаржника, має бути сформований Верховним Судом, а також не розкриває, у чому саме полягає помилка судів попередніх інстанцій при застосуванні відповідних норм права та як саме ці норми повинні застосовуватися.

Натомість доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з установленими судами фактичними обставинами справи та з їх правовою оцінкою, що не відповідає змісту пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України як самостійної підстави касаційного оскарження.

За таких обставин Верховний Суд дійшов висновку, що доводи касаційної скарги в частині епізоду виділу фактично зводяться до переоцінки встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи та іншого тлумачення норм матеріального права, що не свідчить про їх неправильне застосування та не є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.

Щодо операцій з придбання товарно-матеріальних цінностей у ТОВ «Гермес» та донарахувань з податку на прибуток і податку на додану вартість

Досліджуючи спірні правовідносини в цій частині, суди першої та апеляційної інстанцій установили, що під час проведення документальної перевірки контролюючий орган дійшов висновку про порушення Товариством вимог пункту 44.1 статті 44, підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 ПК України, з урахуванням положень підпункту 14.1.13 пункту 14.1 статті 14 ПК України, внаслідок чого платник податків занизив доходи, що враховуються при визначенні об`єкта оподаткування за 2020 рік, на загальну суму 37 257 339 грн, що призвело до відповідного заниження фінансового результату до оподаткування.

Також в акті перевірки зафіксовано порушення Товариством пунктів 198.1, 198.2, 198.3 статті 198 ПК України, що, на думку контролюючого органу, полягало у неправомірному відображенні сум податку на додану вартість за операціями, щодо яких, за висновком перевірки, була відсутня можливість їх фактичного здійснення, зокрема у зв`язку з нібито неможливістю виробництва та невстановленням джерел походження товару. В акті перевірки наведено розбивку таких сум ПДВ за місяцями 2020 року.

Зазначені висновки контролюючого органу сформовані на підставі аналізу господарської діяльності позивача щодо придбання протягом 2020 року товарів та послуг у ТОВ «Гермес» (ЄДРПОУ 14148611).

Суди попередніх інстанцій установили, що між ТОВ «Виналь» та ТОВ «Гермес» укладений договір поставки № 991814 від 02 березня 2020 року, відповідно до якого ТОВ «Гермес» здійснювало постачання алкогольних напоїв на адресу ТОВ «Виналь».

Загальна вартість поставленої за договором продукції склала 37 257 339,02 грн, що підтверджується наявними у матеріалах справи первинними документами, зокрема: видатковими накладними, актами приймання-передачі товару на відповідальне зберігання, накладними на переміщення, товарно-транспортними накладними, а також договорами відповідального зберігання та логістичних послуг.

Суди також установили, що оплата за поставлений товар здійснена Товариством у повному обсязі, що підтверджується банківськими виписками.

Крім того з`ясовано, що ТОВ «Гермес» на момент здійснення спірних операцій було зареєстроване як платник податку на додану вартість, мало відповідну ліцензію на право торгівлі алкогольними напоями (крім сидру та перрі), а всі податкові накладні, виписані цим контрагентом, зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Матеріалами справи підтверджено, що рух продукції, її приймання на зберігання, повернення зі зберігання та подальше переміщення здійснювались на підставі належним чином оформлених первинних документів, а місця зберігання продукції були внесені до Єдиного державного реєстру місць зберігання алкогольних напоїв, що підтверджується відповідними довідками, наданими під час перевірки.

Оцінюючи доводи контролюючого органу, суди попередніх інстанцій виходили з того, що податкова інформація з інформаційно-аналітичних баз контролюючих органів не є належним і достатнім доказом відсутності фактичного здійснення господарських операцій платником податків, якщо така інформація не підтверджена безпосереднім аналізом первинних документів бухгалтерського та податкового обліку.

При цьому суди послалися на усталену практику Верховного Суду, зокрема правову позицію, викладену у постанові від 27 березня 2018 року у справі № 816/809/17, відповідно до якої податкова інформація щодо контрагентів платника податків не є належним доказом у розумінні процесуального закону, якщо вона не ґрунтується на дослідженні первинних документів.

Суди також врахували правові висновки Верховного Суду, згідно з якими транспортні документи не є обов`язковими для формування податкового кредиту та бази оподаткування, якщо йдеться про операції купівлі-продажу товарів, а їх відсутність або наявність недоліків ТТН не може бути самостійною підставою для висновку про безтоварність операцій (постанови Верховного Суду у справах № 826/7423/16, № 816/166/15-а, № 804/4787/16 та інші).

Суди попередніх інстанцій зазначили, що відповідач не наводить та не додає доказів, які б вказували на: ознаки недобросовісності позивача; узгодженість дій ТОВ «Виналь» з контрагентом з метою отримання необґрунтованої податкової вигоди; обізнаність позивача про можливі порушення з боку постачальника.

Суди також виходили з того, що податкове законодавство не ставить право платника податків на формування податкового кредиту у залежність від податкової дисципліни його контрагентів, за умови наявності реальних витрат, належним чином оформлених первинних документів та використання придбаних товарів у господарській діяльності платника.

Крім того, суди врахували, що відсутність у контрагента певної кількості трудових ресурсів або основних фондів сама по собі не свідчить про нереальність господарських операцій, оскільки специфіка підприємницької діяльності допускає залучення ресурсів на підставі цивільно-правових договорів, аутсорсингу та інших форм організації діяльності.

За сукупністю наведених обставин суди дійшли висновку, що контролюючий орган не довів безтоварність спірних операцій, а висновки про заниження податку на прибуток та неправомірне формування податкового кредиту з ПДВ ґрунтуються на припущеннях та податковій інформації, яка не підтверджена належними і допустимими доказами.

Обґрунтовуючи касаційну скаргу в частині спірного епізоду щодо нереальності господарських операцій позивача з ТОВ «Гермес», контролюючий орган посилається на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, вказуючи на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права без урахування правових висновків Верховного Суду, викладених у подібних правовідносинах, зокрема, у постановах від 12 березня 2021 року у справі № 200/6316/19-а, від 31 жовтня 2019 року у справі № 804/20741/14, від 22 вересня 2022 року у справі № 440/1390/20, від 28 липня 2022 року у справі № 804/4684/17, у яких сформульовано підхід щодо необхідності оцінки реальності господарських операцій, а не лише формальної наявності первинних документів, та вказано, що відсутність фактичного руху активів і можливості виконання операцій є підставою для висновку про неправомірність формування податкового кредиту та витрат. 

На думку скаржника, суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували підпункт 14.1.181 пункту 14.1 статті 14, пункт 44.1 статті 44, абзац «а» пункту 198.1, пункти 198.2, 198.3, 198.6 статті 198, статтю 201 ПК України, оскільки дійшли помилкового висновку про реальність господарських операцій за наявності лише формально складених первинних документів, не з`ясувавши їх економічний зміст та фактичну можливість виконання таких операцій.

Скаржник наголошує, що за результатами перевірки встановлено відсутність у контрагента позивача необхідних матеріально-технічних та трудових ресурсів, а також відсутність підтверджених виробничих та складських потужностей, що, на переконання податкового органу, унеможливлювало фактичне здійснення постачання алкогольної продукції у задекларованих обсягах.

Переглянувши судові рішення в частині висновків щодо господарських операцій позивача з ТОВ «Гермес», колегія суддів Верховного Суду визнає безпідставними доводи касаційної скарги щодо неправильного застосування судами норм матеріального права без врахування висновків Верховного Суду, висловлених у подібних правовідносинах (від 12 березня 2021 року у справі № 200/6316/19-а, від 31 жовтня 2019 року у справі № 804/20741/14, від 22 вересня 2022 року у справі № 440/1390/20, від 28 липня 2022 року у справі № 804/4684/17).

Зі змісту наведених постанов убачається, що у справах, на які посилається скаржник, судами було встановлено інші фактичні обставини, зокрема: відсутність або істотні дефекти первинних документів; відсутність підтвердження фактичного руху активів; встановлення судом сукупності доказів, які свідчили про фіктивність операцій або відсутність їх економічного змісту. 

Натомість у цій справі суди першої та апеляційної інстанцій установили протилежне, а саме: документальне підтвердження постачання товару, його приймання, зберігання та переміщення; повну оплату поставленої продукції; відсутність доказів безтоварності операцій або відсутності фактичного руху активів.

Таким чином, наведені у касаційній скарзі постанови Верховного Суду ухвалені за інших фактичних обставин, а отже, не підтверджують наявності подібних правовідносин у розумінні пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Саме лише формальне співпадіння предмета спору (оскарження податкових повідомлень-рішень) не свідчить про подібність правовідносин без урахування встановлених судами фактичних обставин конкретної справи.

Аналізуючи доводи касаційної скарги, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що вони фактично спрямовані на переоцінку доказів, досліджених судами першої та апеляційної інстанцій, та на інше тлумачення встановлених ними фактичних обставин.

Зокрема, контролюючий орган у касаційній скарзі повторно посилається на: відсутність у контрагента позивача достатніх трудових і матеріально-технічних ресурсів; податкову інформацію та дані інформаційно-аналітичних баз; наявність кримінального провадження щодо контрагента; припущення про неможливість здійснення поставок у задекларованих обсягах.

Однак ці доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій та отримали належну правову оцінку, з урахуванням якої суди дійшли висновку про відсутність доказів нереальності господарських операцій.

Верховний Суд звертає увагу, що відповідно до приписів КАС України суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями щодо встановлення або переоцінки фактичних обставин справи, а також повторного дослідження доказів, яким уже надано оцінку судами першої та апеляційної інстанцій.

За таких обставин Верховний Суд дійшов висновку, що доводи касаційної скарги в цій частині не спростовують установлених судами обставин, а зводяться до незгоди з оцінкою доказів та висновками судів попередніх інстанцій.

Щодо застосування штрафу за ненадання документів 

В цій частині спору суди попередніх інстанцій установили, що під час проведення перевірки контролюючий орган, посилаючись на підпункт 20.1.6 пункту 20.1 статті 20, пункту 44.6 статті 44, пунктів 85.2, 85.4, 85.8 статті 85 ПК України, зазначив про ненадання Товариством підтверджуючих документів у визначені строки та склав акти про ненадання документів (зокрема, від 01 листопада 2023 року №№ 207/32-00-08/41146771, 208/32-00-08/41146771, 209/32-00-08/41146771).

При цьому суди встановили, що посадовій особі ТОВ «Виналь» (головному бухгалтеру) направлялися запити (від 24 жовтня 2023 року №1- 3), на які платником надавалися документи (частково), а надалі - листи-відповіді від 01 листопада 2023 року (№ 01/11-1, № 01/11-2, № 01/11-3), а також надано для ознайомлення розподільчий баланс станом на 17 листопада 2020 року та акт приймання-передачі активів і пасивів між ТОВ «Виналь» і ТОВ «Данбек».

Відхиляючи доводи податкового органу, суди попередніх інстанцій зазначили, що відсутній факт відмови посадових осіб платника податків у наданні документів як обов`язкової умови, передбаченої пунктом 85.6 статті 85 ПК України, для складання акта про відмову/ненадання документів.

Крім того, суди, аналізуючи запити контролюючого органу, встановили, що в них не конкретизовано: які саме порушення податкового законодавства стали підставою для витребування документів; який саме конкретний перелік документів необхідно надати (у спосіб, що дозволяє платнику однозначно зрозуміти обсяг вимоги). Цей підхід суди обґрунтували тим, що обов`язок платника надати пояснення/документи кореспондує обов`язку контролюючого органу належно мотивувати запит, чітко визначивши підстави та обсяг витребуваних документів; без такого повідомлення платник об`єктивно позбавлений можливості надати належну відповідь.

З огляду на відсутність складу податкового правопорушення в діях платника податків, суди визнали протиправним та скасували податкове повідомлення-рішення від 05 липня 2024 року №705/32-00-07-03-19 про застосування штрафу в розмірі 1020 грн.

Колегія суддів Верховного Суду зазначає, що у частині застосування штрафних (фінансових) санкцій за ненадання документів касаційна скарга не містить жодного самостійного доводу, не визначає, які саме норми матеріального чи процесуального права судами застосовано неправильно, не обґрунтовує необхідності відступлення від правових висновків Верховного Суду та не вказує на відсутність такого висновку у подібних правовідносинах.
Фактично податковий орган обмежився формальним зазначенням цього податкового повідомлення-рішення у переліку оскаржуваних, не навівши будь-якої аргументації щодо помилковості висновків судів попередніх інстанцій у цій частині, що свідчить про відсутність підстав касаційного перегляду судових рішень щодо цього епізоду.

Колегія суддів Верховного Суду звертає увагу й на те, що під час розгляду справи позивач у порядку, передбаченому статтями 72, 101, 104 КАС України, подав висновок економічної експертизи, складений атестованим судовим експертом, який врахований судами попередніх інстанцій з підстав його відповідності вимогам процесуального закону щодо належності та допустимості доказів.

Зазначений висновок експерта суди попередніх інстанцій оцінили не ізольовано, а в сукупності з іншими доказами у справі, зокрема первинними бухгалтерськими документами, податковою звітністю, розподільчим балансом, актами приймання-передачі активів і пасивів та встановленими судами фактичними обставинами, що відповідає вимогам статті 90 КАС України.

При цьому суди врахували, що експертизою документально спростовано висновки акта перевірки щодо: заниження податку на прибуток, ненарахування податкових зобов`язань з ПДВ, донарахування акцизного податку.

Водночас у касаційній скарзі контролюючого органу відсутні будь-які доводи, спрямовані на спростування змісту висновків економічної експертизи, або доводи, які б вказували на порушення судами норм процесуального права при прийнятті та оцінці такого доказу.

Узагальнюючи викладене, колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, вважає, що при вирішенні цього спору суди правильно застосували норми матеріального та процесуального права, всебічно і повно встановили фактичні обставини справи та надали їм належну правову оцінку. Доводи касаційної скарги не спростовують законності й обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, зводяться до повторення позиції контролюючого органу та переоцінки встановлених судами обставин, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції. За таких умов підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 349 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.

Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України).

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2025 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 12 листопада 2025 року у справі № 160/29144/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Р. Ф. Ханова

Судді: Л. І. Бившева

В. В. Хохуляк