ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2025 року 
м. Київ

cправа №  914/2231/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Багай Н. О. - головуючої, Дроботової Т. Б., Чумака Ю. Я.,
секретар судового засідання - Руда Г. В., 

за участю представників:
позивача - не з`явилися,  
відповідача-1 - Зелінки В. В. (адвоката, в режимі відеоконференції), 
відповідача-2 - не з`явилися,
відповідача-3 - не з`явилися,
прокуратури - Гамор Н. В.,  

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу першого заступника керівника Львівської обласної прокуратури 

на постанову Західного апеляційного господарського суду від 02.09.2025 (колегія суддів: Кравчук Н. М. - головуюча, Матущак О. І., Скрипчук О. С.) і рішення Господарського суду Львівської області від 13.02.2025 (суддя Березяк Н. Є.) у справі 

за позовом першого заступника керівника Львівської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України

до: 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Айкула", 2) Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях, 3) Національного університету "Львівська політехніка" в особі відокремленого структурного підрозділу "Фаховий коледж інформаційних технологій Національного університету "Львівська політехніка"

про визнання недійсним договору оренди державного майна та зобов`язання звільнити орендоване майно,
ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. Перший заступник керівника Львівської обласної прокуратури (далі - Прокурор) звернувся 12.09.2024 до Господарського суду Львівської області з позовом (із урахуванням заяви про зміну предмета позову) в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України (далі - МОН України) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Айкула" (далі - ТОВ "Айкула"), Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях (далі - РВ ФДМ України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях), Національного університету "Львівська політехніка" в особі відокремленого структурного підрозділу "Фаховий коледж інформаційних технологій Національного університету "Львівська політехніка" (далі - ВСП "Фаховий коледж інформаційних технологій Національного університету "Львівська політехніка"):

-  про визнання недійсним договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, від 10.07.2023 № 102, укладеного між РВ ФДМ України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях, ТОВ "Айкула" та ВСП "Фаховий коледж інформаційних технологій Національного університету "Львівська політехніка" щодо передачі в оренду нежитлових приміщень, які розміщені на першому поверсі лабораторного корпусу, №  26, №  5, № 8, №  9, №  79, №  11, №  13, №  80, №  30, №  31, №  32, №  81 площею 423,9 м2 та частини приміщення № 33 площею 41,4 м2, загальною площею 465,30 м2, що знаходяться за адресою: м. Львів, вул. Володимира Великого, буд. 12, та перебувають на балансі ВСП "Фаховий коледж інформаційних технологій Національного університету "Львівська політехніка" (далі - орендоване майно);

-  про зобов`язання ТОВ "Айкула" звільнити орендоване майно шляхом підписання акта повернення з оренди орендованого майна.

1.2. Позовні вимоги Прокурора обґрунтовані тим, що орендоване майно передано ТОВ "Айкула" всупереч забороні, встановленій законодавством про освіту. Прокурор зазначав, що умовами договору передбачено використання орендарем майна за цільовим призначенням на його розсуд (за винятком цільового призначення, передбаченого пунктом 7.1 договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, від 10.07.2023 №  102) та без погодженої органом управління (МОН України) можливості користування державним нерухомим майном відповідно до законодавства. На переконання Прокурора, укладення договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, від 10.07.2023 №  102 суперечить вимогам, встановленим частинами першою-третьою та п`ятою статті 203 Цивільного кодексу України, а тому спірний договір має бути визнаний недійсним на підставі статей 203, 215 Цивільного кодексу України із застосуванням наслідків його недійсності - звільнення об`єкта оренди з метою подальшого повернення його закладу освіти (балансоутримувачу) - ВСП "Фаховий коледж інформаційних технологій Національного університету "Львівська політехніка". 

2. Короткий зміст судових рішень

2.1. Рішенням Господарського суду Львівської області від 13.02.2025, яке залишене без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 02.09.2025 у справі №  914/2231/24, відмовлено в задоволенні позову Прокурора.

2.2. Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову Прокурора, зазначив, що балансоутримувачем підтверджено використання орендованого майна виключно для розміщення інженерної лабораторії із цифровою апаратурою, що дасть змогу проходити практику та стажування студентам ВСП "Фаховий коледж інформаційних технологій Національного університету "Львівська політехніка". Тому суд першої інстанції дійшов висновку про те, що зазначені в договорі приміщення передані в оренду для використання за освітнім призначенням, що відповідає вимогам частини четвертої статті 80 Закону України "Про освіту". Крім того, суд констатував, що діяльність ТОВ "Айкула" не порушує права, інтереси чи обов`язки ВСП "Фаховий коледж інформаційних технологій Національного університету "Львівська політехніка" чи будь-яким іншим чином негативно не впливає на діяльність цієї установи. 

Суд першої інстанції також зазначив, що Прокурор не довів обставин, які згідно зі статтею 203 Цивільного кодексу України були би підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним, тому виснував, що позовні вимоги Прокурора в цій частині задоволенню не підлягають. Згідно з висновком суду вимога Прокурора про зобов`язання повернути орендоване майно задоволенню також не підлягає, оскільки за своєю правовою природою є похідною від первісної (основної) позовної вимоги.

2.3. Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини, які мають значення для справи, надав належну оцінку доказам і ухвалив законне та обґрунтоване рішення відповідно до вимог матеріального і процесуального права. 

3. Короткий зміст касаційної скарги та заперечень на неї

3.1. Не погодившись із висновками судів першої та апеляційної інстанцій, Прокурор звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 13.02.2025 і постанову Західного апеляційного господарського суду від 02.09.2025 у справі № 914/2231/24 та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі. Прокурор також просить у касаційній скарзі судові витрати за подання касаційної скарги в розмірі 13  985,72 грн покласти на відповідачів і стягнути їх на користь Львівської обласної прокуратури. 

3.2. Прокурор, звертаючись із касаційною скаргою, зазначає про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Скаржник посилається на підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України. 

Обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження, Прокурор посилається на неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду:

- викладених у постановах від 13.10.2021 у справі № 923/1169/20, від 20.01.2022 у справі № 906/1551/20, від 07.06.2022 у справі № 911/1645/21, від 08.11.2022 № 917/1090/21, від 06.06.2023 у справі № 923/1138/21, від 17.01.2023 у справі № 902/51/21, від 13.11.2024 у справі № 927/1424/23, від 17.09.2024 у справі № 927/55/23, від 23.07.2024 у справі № 912/673/23, від 14.02.2024 у справі № 910/14998/22, від 03.12.2024 № 914/3310/23, щодо заборони відповідно до частини 4 статті 80 Закону України "Про освіту" використання майна державних та комунальних закладів освіти не за освітнім призначенням та неможливості передачі такого майна в оренду за будь-яким іншим цільовим призначенням, аніж пов`язаним із забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу;

- викладених у постановах від 05.06.2024 у справі № 923/1292/21, від 13.11.2024 у справі № 927/1424/23, від 17.09.2024 у справі № 927/55/23, від 23.07.2024 у справі № 912/673/23, щодо обмеження використання майна закладів освіти для передачі їх в оренду та щодо необхідності встановлення таких обмежень (цільового призначення) в самому договорі;

- викладених у постановах від 17.09.2024 у справі № 927/55/23, від 09.04.2024 у справі № 927/400/23, від 03.12.2024 у справі № 914/3310/23, від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17, від 15.06.2018 у справі № 906/164/17, від 16.04.2024 у справі № 922/3883/23, від 25.06.2024 у справі № 923/1292/21, відповідно до яких відсутність у договорі оренди нерухомого майна конкретного цільового призначення та надання орендарю права самостійно, на власний розсуд використовувати орендоване приміщення, суперечить вимогам частини четвертої статті 80 Закону України "Про освіту";

- викладених у постановах від 13.11.2024 у справі № 927/1424/23, від 04.06.2024 у справі № 927/1125/23, від 07.06.2022 у справі № 911/1645/21, відповідно до яких невикористання навчальним закладом спірних приміщень для навчального процесу не надає права передачі цих приміщень в оренду з іншою метою, ніж пов`язаною з навчально-виховним процесом; 

- викладених у постанові від 16.04.2024 у справі № 922/3883/23, щодо наявності підстав для визнання договору недійсним у разі невизначення в договорі мети оренди, пов`язаної із забезпеченням освітнього процесу;

- викладених у постанові від 25.06.2024 у справі № 923/1292/21, відповідно до яких подальше укладення договорів про надання освітніх послуг не змінює змісту оспорюваного договору, а надання таких послуг не означає використання орендованого приміщення виключно за освітнім призначенням.

3.3. РВ ФДМ України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях у відзиві на касаційну скаргу Прокурора просить рішення Господарського суду Львівської області від 13.02.2025 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 02.09.2025 у справі № 914/2231/24 залишити без змін, а касаційну скаргу першого заступника керівника Львівської обласної прокуратури - без задоволення. Відповідач зазначає про безпідставність аргументів, викладених у касаційній скарзі Прокурора, та про законність і обґрунтованість судових рішень.

3.4. ТОВ "Айкула" у відзиві на касаційну скаргу просить касаційну скаргу Прокурора на постанову Західного апеляційного господарського суду від 02.09.2025 та рішення Господарського суду Львівської області від 13.02.2025 у справі №  914/2231/25 залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Львівської області від 13.02.2025 і постанову Західного апеляційного господарського суду від 02.09.2025 у справі №  914/2231/25 - без змін. ТОВ "Айкула" зазначає, що касаційна скарга Прокурора є необґрунтованою, а орендоване майно використовується для провадження видів діяльності, передбачених Законом України "Про освіту".

4. Обставини справи, встановлені судами 

4.1. Господарські суди попередніх інстанцій установили, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та згідно зі Свідоцтвом про право власності від 12.03.2004 серії САА №  280316 орендоване майно (нежитлові приміщення, розміщені на першому поверсі лабораторного корпусу, №  26, №  5, № 8, №  9, №  79, №  11, №  13, №  80, №  30, №  31, №  32, №  81 площею 423,9 м2 та частина приміщення № 33 площею 41,4 м2, загальною площею 465,30 м2, що знаходяться за адресою: м. Львів, вул. Володимира Великого, буд. 12) належить до державної форми власності, право оперативного управління належить Державному університету інформаційно-комунікаційних технологій.

4.2. Відповідно до наказу Національного університету "Львівська політехніка" від 26.12.2022 № 686-1-10 "Про закріплення майна", з урахуванням наказу МОН України від 19.04.2021 №  231-1-10 "Щодо реорганізації структурних підрозділів Національного університету "Львівська політехніка", за ВСП "Фаховий коледж інформаційних технологій Національного університету "Львівська політехніка" на праві оперативного управління закріплено нерухоме майно згідно з додатком №  1, в якому зазначено лабораторний комплекс за адресою: м. Львів, вул. Володимира Великого, буд. 12, площею 4801,1 м2.

4.3. 31.01.2023 ТОВ "Айкула" звернулося до ВСП "Фаховий коледж інформаційних технологій Національного університету "Львівська політехніка" з листом № 202301-0001 з метою укладення договору оренди нерухомого державного майна, розташованого на першому поверсі лабораторного корпусу (№  26, №  5, № 8, №  9, №  79, №  11, №  13, №  80, №  30, №  31, №  32, №  81) загальною площею 465,3  м2, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Володимира Великого, буд. 12, та перебуває на балансі Національного університету "Львівська політехніка" і в оперативному ВСП "Фаховий коледж інформаційних технологій Національного університету "Львівська політехніка", для розміщення інженерної лабораторії для роботи з цифровою апаратурою.

4.4. За змістом довідки ВСП "Фаховий коледж інформаційних технологій Національного університету "Львівська політехніка" від 08.02.2023 № 34, яку скеровано на адресу Національного університету "Львівська політехніка", площа, яку планувалося здавати в оренду потенційному орендареві - ТОВ "Айкула" за адресою: м. Львів, вул. Володимира Великого, буд. 12, зокрема вбудовані нежитлові приміщення загальною площею 465,3 м2, не використовується в діяльності ВСП "Фаховий коледж інформаційних технологій Національного університету "Львівська політехніка" більше п`яти років та при передачі в оренду не погіршить соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у закладі.

4.5. ВСП "Фаховий коледж інформаційних технологій Національного університету "Львівська політехніка" звернувся до Національного університету "Львівська політехніка" з листом від 16.02.2023 № 37, в якому просив надати дозвіл на передачу в оренду та укладення договору оренди зазначеного нерухомого державного майна з метою розміщення інженерної лабораторії для роботи із цифровою апаратурою. 

4.6. МОН України надало дозвіл на укладення вказаного договору оренди державного нерухомого майна з метою розміщення інженерної лабораторії для роботи із цифровою апаратурою (лист від 08.05.2023 № 1/6448-23).

4.7. Як зазначили суди, Львівська обласна прокуратура за результатами опрацювання офіційного сайту системи аукціонів із продажу та здачі в оренду майна ProZorro встановила, що 19.06.2023 РВ ФДМ України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях провело аукціон із передачі в оренду державного нерухомого майна - нежитлових приміщень, розміщених на першому поверсі лабораторного корпусу (№  26, №  5, № 8, №  9, №  79, №  11, №  13, №  80, №  30, №  31, №  32, №  81 площею 423,9 м2 та частини приміщення № 33 площею 41,4 м2, загальною площею 465,30 м2), які знаходяться за адресою: м. Львів, вул. Володимира Великого, буд. 12, і перебувають на балансі ВСП "Фаховий коледж інформаційних технологій Національного університету "Львівська політехніка".

4.8. За результатами аукціону переможцем оголошено ТОВ "Айкула", що підтверджується протоколом проведення електронного аукціону № LLE001-UA-20230609-85187.

4.9. 10.07.2023 між РВ ФДМ України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях (орендодавець), ТОВ "Айкула" (орендар) та ВСП "Фаховий коледж інформаційних технологій Національного університету "Львівська політехніка" (балансоутримувач) за результатами аукціону укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, №  102.

4.10. Згідно з пунктом 4.1 розділу І цього договору об`єктом оренди є нежитлові приміщення, розміщені на першому поверсі лабораторного корпусу (№  26, №  5, № 8, №  9, №  79, №  11, №  13, №  80, №  30, №  31, №  32, №  81 площею 423,9 м2 та частина приміщення № 33 площею 41,4 м2, загальною площею 465,30 м2), що знаходяться за адресою: м.  Львів, вул. Володимира Великого, буд. 12, та перебувають на балансі ВСП "Фаховий коледж інформаційних технологій Національного університету "Львівська політехніка". Вказане майно, яке є предметом договору оренди, перебуває у державній власності.

4.11. Відповідно до пункту 6.1 розділу І договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, від 10.07.2023 №  102 балансова залишкова вартість майна, визначена на підставі фінансової звітності балансоутримувача станом на 01.05.2023, становить 38 124,85 грн без ПДВ.

4.12. Пунктом 7.1 розділу І договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, від 10.07.2023 № 102 передбачено, що майно може бути використане за цільовим призначенням на розсуд орендаря, за винятком таких цільових призначень: 8 - Заклади харчування, кафе, бари, ресторани, які здійснюють продаж товарів підакцизної групи; 11 - Нічні клуби. Ресторани з нічним режимом роботи (після 22 год). Сауни, лазні. Організація концертів та іншої видовищно-розважальної діяльності. Готелі, хостели, турбази, мотелі, кемпінги, літні будиночки. Комп`ютерні клуби та Інтернет-кафе; 13 - Пункти обміну валюти, банкомати, платіжні термінали. Торговельні автомати. Розміщення технічних засобів і антен операторів телекомунікацій, суб`єктів підприємницької діяльності, які надають послуги зв`язку, послуги доступу до інтернету, телекомунікації, передання сигналу мовлення. Розміщення зовнішньої реклами на будівлях і спорудах. Продаж книг, газет і журналів; 15 - Ритуальні послуги. Громадські вбиральні. Збір і сортування вторинної сировини.

4.13. Відповідно до пункту 12.1 розділу І цього договору строк дії договору встановлено на період дії воєнного стану та 12 місяців після його припинення чи скасування з дати набрання чинності цим договором.

4.14. Пунктом 2.1 розділу II договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, від 10.07.2023 № 102 обумовлено, що орендар вступає в строкове платне користування майном у день підписання акта приймання-передачі майна. Акт приймання-передачі майна підписується між орендарем та балансоутримувачем одночасно з підписанням цього договору.

4.15. 10.07.2023 між ТОВ "Айкула" (орендар) та ВСП "Фаховий коледж інформаційних технологій Національного університету "Львівська політехніка" (балансоутримувач) складено та підписано акт приймання-передачі в оренду нерухомого майна або іншого окремого індивідуального визначеного майна, що належить до державної власності.

4.16. Спір виник у зв`язку з наявністю чи відсутністю правових підстав для визнання недійсним договору оренди державного майна та зобов`язання звільнити орендоване майно.

5. Позиція Верховного Суду

5.1. Згідно зі статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

5.2. Заслухавши суддю-доповідачку, пояснення учасників справи, дослідивши наведені в касаційній скарзі та відзивах доводи, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд зазначає таке.

5.3. Предметом позову в цій справі є матеріально-правові вимоги Прокурора в інтересах держави в особі МОН України про визнання недійсним договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, та зобов`язання звільнити орендоване майно.

5.4. Позовні вимоги Прокурора обґрунтовані тим, що орендоване майно передано ТОВ "Айкула" всупереч забороні, встановленій законодавством про освіту. Прокурор зазначав, що умовами договору передбачено використання орендарем майна за цільовим призначенням на його розсуд (за винятком цільового призначення, передбаченого пунктом 7.1 договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, від 10.07.2023 №  102) та без погодженої органом управління (МОН України) можливості користування державним нерухомим майном відповідно до законодавства. На переконання Прокурора, укладення договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, від 10.07.2023 №  102 суперечить вимогам, встановленим частинами першою-третьою та п`ятою статті 203 Цивільного кодексу України, а тому спірний договір має бути визнаний недійсним на підставі статей 203, 215 Цивільного кодексу України із застосуванням наслідків його недійсності - звільнення об`єкта оренди з метою подальшого повернення його закладу освіти (балансоутримувачу) - ВСП "Фаховий коледж інформаційних технологій Національного університету "Львівська політехніка". 

5.5. Верховний Суд зазначає, що відповідно до частини другої статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

5.6. Частинами першою, другою статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

5.7. Колегія суддів зазначає, що, звертаючись із позовом про визнання недійсним правочину, позивач згідно з вимогами статей 13, 74 Господарського процесуального кодексу України повинен довести наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення. Без доведення позивачем обставин недодержання сторонами в момент вчинення оспорюваного правочину конкретних вимог законодавства суд не має підстав для задоволення відповідного позову. Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 18.05.2023 у справі №  910/7975/21 та в постановах Верховного Суду від 01.10.2024 у справі №  910/20103/23, від 15.10.2024 у справі № 917/531/19, від 08.08.2024 у справі №  917/1024/22, від 04.06.2024 у справі № 910/11425/21, від 13.08.2024 у справі № 922/2219/19.

5.8. Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина перша); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (частина друга) тощо.

5.9. Частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

5.10. Отже, наведеними правовими положеннями визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, та загальні підстави недійсності правочину, за яких цей правочин може бути визнаний недійсним, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 Цивільного кодексу України).

5.11. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні положення статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 01.10.2024 у справі №  910/20103/23, від 15.10.2024 у справі № 917/531/19, від 20.02.2024 у справі № 903/1037/22, від 19.03.2024 у справі № 910/4293/22.

5.12. Крім того, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків та, у разі задоволення позовних вимог, зазначити в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 08.08.2024 у справі №  917/1024/22 від 18.05.2023 у справі № 906/743/21, від 03.08.2023 у справі № 909/654/19, від 19.10.2022 у справі № 912/278/21.

5.13. При цьому невідповідність правочину актам законодавства як підстава його недійсності повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства. Саме по собі відступлення сторонами від положень законодавства, регулювання їх іншим чином не свідчить про суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 08.08.2024 у справі № 917/1024/22, від 01.10.2024 у справі № 910/20103/23, від 15.10.2024 у справі № 917/531/19.

5.14. Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 08.08.2024 у справі № 917/1024/22, від 20.02.2024 у справі № 903/1037/22, від 19.03.2024 у справі № 910/4293/22.

5.15. Господарські суди попередніх інстанцій, розглянувши справу №  914/2231/24 по суті позовних вимог, дійшли висновку про те, що правових підстав для задоволення позову Прокурора в інтересах держави в особі МОН України немає.

5.16. Не погодившись із висновками судів першої та апеляційної інстанцій, Прокурор звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою. Прокурор, звертаючись із касаційною скаргою, зазначає про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Скаржник посилається на підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України. 

5.17. Пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

5.18. Касаційна скарга з підстав, передбачених пунктом 1 частини другої  
статті 287 Господарського процесуального кодексу України, мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували висновки Верховного Суду:

-  викладені в постановах від 13.10.2021 у справі №  923/1169/20, від 20.01.2022 у справі № 906/1551/20, від 07.06.2022 у справі № 911/1645/21, від 08.11.2022 №  917/1090/21, від 06.06.2023 у справі №  923/1138/21, від 17.01.2023 у справі №  902/51/21, від 13.11.2024 у справі № 927/1424/23, від 17.09.2024 у справі №  927/55/23, від 23.07.2024 у справі № 912/673/23, від 14.02.2024 у справі №  910/14998/22, від 03.12.2024 №  914/3310/23, щодо заборони відповідно до частини 4 статті 80 Закону України "Про освіту" використання майна державних та комунальних закладів освіти не за освітнім призначенням та неможливості передачі такого майна в оренду за будь-яким іншим цільовим призначенням, аніж пов`язаним із забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу;

-  викладені в постановах від 05.06.2024 у справі №  923/1292/21, від 13.11.2024 у справі №  927/1424/23, від 17.09.2024 у справі №  927/55/23, від 23.07.2024 у справі №  912/673/23, щодо обмеження використання майна закладів освіти для передачі їх в оренду та щодо необхідності встановлення таких обмежень (цільового призначення) в самому договорі;

-  викладені в постановах від 17.09.2024 у справі № 927/55/23, від 09.04.2024 у справі № 927/400/23, від 03.12.2024 у справі № 914/3310/23, від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17, від 15.06.2018 у справі № 906/164/17, від 16.04.2024 у справі №  922/3883/23, від 25.06.2024 у справі №  923/1292/21, відповідно до яких відсутність у договорі оренди нерухомого майна конкретного цільового призначення та надання орендарю права самостійно, на власний розсуд використовувати орендоване приміщення, суперечить вимогам частини четвертої статті 80 Закону України "Про освіту";

-  викладені в постановах від 13.11.2024 у справі №  927/1424/23, від 04.06.2024 у справі №  927/1125/23, від 07.06.2022 у справі № 911/1645/21, відповідно до яких невикористання навчальним закладом спірних приміщень для навчального процесу не надає права передачі цих приміщень в оренду з іншою метою, ніж пов`язаною з навчально-виховним процесом; 

- викладені в постанові від 16.04.2024 у справі № 922/3883/23, щодо наявності підстав для визнання договору недійсним у разі невизначення в договорі мети оренди, пов`язаної із забезпеченням освітнього процесу;

- викладені в постанові від 25.06.2024 у справі № 923/1292/21, відповідно до яких подальше укладення договорів про надання освітніх послуг не змінює змісту оспорюваного договору, а надання таких послуг не означає використання орендованого приміщення виключно за освітнім призначенням.

5.19. Розглянувши доводи Прокурора, колегія суддів установила, що в постановах Верховного Суду від 13.10.2021 у справі № 923/1169/20, від 20.01.2022 у справі № 906/1551/20, від 07.06.2022 у справі № 911/1645/21, від 08.11.2022 № 917/1090/21, від 06.06.2023 у справі № 923/1138/21, від 17.01.2023 у справі № 902/51/21, від 13.11.2024 у справі № 927/1424/23, від 17.09.2024 у справі № 927/55/23, від 23.07.2024 у справі № 912/673/23, від 14.02.2024 у справі № 910/14998/22, від 03.12.2024 № 914/3310/23, на які посилається скаржник, викладено висновки про те, що Закон України "Про освіту" містить положення, якими імперативно передбачено заборону використання майна державних та комунальних закладів освіти не за освітнім призначенням. Надання в оренду майна закладів освіти, як виняток, передбачається лише з метою надання послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо закладами освіти, пов`язаних із забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу.

5.20. У постановах Верховного Суду від 25.06.2024 у справі № 923/1292/21, від 13.11.2024 у справі №  927/1424/23, від 17.09.2024 у справі № 927/55/23, від 23.07.2024 у справі №  912/673/23, на які посилається скаржник, викладено висновок про те, що договір оренди майна закладів освіти має обмеження щодо використання такого майна і такі обмеження (цільове призначення) повинні бути встановлені у самому договорі. 

5.21. У постанові Верховного Суду від 03.12.2024 у справі № 914/3310/23 сформульовано такий висновок: 

"5.29. З урахуванням викладеного колегія суддів зазначає, що чинний на момент укладення оспорюваного договору оренди нерухомого майна Закон України "Про освіту" містив положення, якими було імперативно передбачено заборону використання майна державних та комунальних закладів освіти не за освітнім призначенням. Надання в оренду майна закладів освіти, як виняток, передбачалося лише з метою надання послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо закладами освіти, пов`язаних із забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу. 

5.30. Верховний Суд також зазначає, що саме по собі невикористання навчальним закладом своїх приміщень не надає права передачі таких приміщень в оренду з іншою метою, ніж надання послуг, пов`язаних із забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу, а недостатнє фінансування державного чи комунального навчального закладу також не є підставою для використання об`єктів освіти для цілей, не пов`язаних з освітньою діяльністю. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 13.11.2024 у справі № 927/1424/23, від 04.06.2024 у справі № 927/1125/23.

5.33. Отже, наведені приписи передбачають, що договір оренди майна закладів освіти має обмеження щодо використання такого майна і такі обмеження (цільове призначення) повинні бути встановлені у самому договорі. 

…5.35. Водночас відсутність у договорі оренди нерухомого майна конкретного цільового призначення та надання відповідачу права самостійно, на власний розсуд, використовувати орендоване приміщення, порушує приписи частини 4 статті 80 Закону України "Про освіту". Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 17.09.2024 у справі № 927/55/23, від 09.04.2024 у справі № 927/400/23".

Як зазначає скаржник, подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 17.09.2024 у справі №  927/55/23, від 09.04.2024 у справі №  927/400/23, від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17, від 15.06.2018 у справі № 906/164/17.

5.22. У постанові Верховного Суду від 07.06.2022 у справі №  911/1645/21, на яку посилається скаржник, сформульовано висновок про те, що невикористання навчальним закладом спірних приміщень для навчального процесу не надає права передачі цих приміщень в оренду з іншою метою, ніж пов`язаною з навчально-виховним процесом.

5.23. У постанові Верховного Суду від 04.06.2024 у справі № 927/1125/23, на яку посилається скаржник, викладено такий висновок:

"При цьому саме по собі невикористання навчальним закладом своїх приміщень не надає права передачі таких приміщень в оренду з іншою метою, ніж пов`язаною з освітньою діяльністю самого навчального закладу, а недостатнє фінансування державного чи комунального навчального закладу також не є підставою для використання об`єктів освіти для цілей, не пов`язаних з освітньою діяльністю. Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 20.01.2022 у справі № 906/1551/20, від 17.01.2023 у справі № 902/51/21."

5.24. У постанові Верховного Суду від 25.06.2024 у справі № 923/1292/21, на яку посилається скаржник, викладено такий висновок:

"Верховний Суд звертає увагу на те, що подальше укладення орендарем та балансоутримувачем договору про надання освітніх послуг у сфері професійної освіти, за яким має проводитись підготовка і направлення на роботу до орендаря трьох випускників у 2020, 2021 та 2022 роках, а також договорів від 01.06.2020 та від 22.04.2021 про навчально-виробничу практику учнями навчального закладу, не змінює змісту оскаржуваного договору оренди № 1611-20-065 та не свідчить про дотримання положень частини 4 статті 80 Закону України «Про освіту» під час його укладення, адже саме у договорі оренди має бути визначено мету (цільове призначення) використання майна".

5.25. У постанові Верховного Суду від 16.04.2024 у справі № 922/3883/23, на яку посилається скаржник, викладено такі висновки:

«…Укладаючи спірний договір від 06.10.2022 № 0200 сторони не дотрималися вимог статті 80 Закону України «Про освіту», не визначили у спірному договорі конкретну мету використання об`єкта оренди, а надання орендарю права самостійно, на власний розсуд, використовувати орендоване нежитлове приміщення, порушує приписи частини 4 статті 80 Закону України «Про освіту», що в силу статей 203, 215 ЦК України та статті 207 ГК України є правовою підставою для визнання його недійсним.

Водночас Верховний Суд звертає увагу на те, що подальше укладення договору про співробітництво від 01.11.2022 не змінює змісту оскаржуваного договору оренди від 06.10.2022 № 0200 та не свідчить про дотримання положень частини 4 статті 80 Закону України «Про освіту», адже як зазначалося саме у договорі оренди майна закладів освіти має бути визначено мету (цільове призначення) використання такого майна».

5.26. Перевіривши та надавши оцінку доводам скаржника, колегія суддів зазначає, що положення Закону України "Про освіту" регулюють суспільні відносини, що виникають у процесі реалізації конституційного права людини на освіту, прав та обов`язків фізичних і юридичних осіб, які беруть участь у реалізації цього права, а також визначає компетенцію державних органів та органів місцевого самоврядування у сфері освіти.

5.27. Відповідно до частини першої статті 80 Закону України "Про освіту" (тут і далі - в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного договору оренди нерухомого майна) до майна закладів освіти та установ, організацій, підприємств системи освіти належать, зокрема, нерухоме та рухоме майно, включаючи будівлі, споруди, земельні ділянки, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло тощо. Майно закладів освіти та установ, організацій, підприємств системи освіти належить їм на правах, визначених законодавством.

5.28. Частиною четвертою статті 80 Закону України "Про освіту" передбачено, що об`єкти та майно державних і комунальних закладів освіти не підлягають приватизації чи використанню для провадження видів діяльності, не передбачених спеціальними законами, крім надання в оренду з метою надання послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо закладами освіти, пов`язаних із забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу, з урахуванням визначення уповноваженим органом управління можливості користування державним або комунальним нерухомим майном відповідно до законодавства.

5.29. Підпунктом 2 пункту 8 Переліку платних послуг, які можуть надаватися закладами освіти, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної та комунальної форми власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.08.2010 № 796 (у редакції, чинній на момент укладення оспорюваного договору оренди нерухомого майна), передбачено, що навчальні заклади мають право надавати інші послуги, зокрема, надання в оренду будівель, споруд, окремих тимчасово вільних приміщень і площ, іншого рухомого та нерухомого майна або обладнання, що тимчасово не використовується у освітній, навчально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності, у разі, коли це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у закладі (установі) освіти.

5.30. Отже, чинним законодавством передбачено заборону використання майна державних та комунальних закладів освіти не за освітнім призначенням. Надання в оренду майна закладів освіти, як виняток, передбачається лише з метою надання послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо закладами освіти, пов`язаних із забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу. Закон України "Про освіту" не містить переліку послуг, які можуть надаватися в орендованих приміщеннях закладів освіти, проте, враховуючи загальну спрямованість положень цього Закону, такі послуги повинні мати пов`язаність із навчально-виховним процесом чи його учасниками.

5.31. У справі, яка розглядається, суди попередніх інстанцій, відмовляючи в задоволенні позову Прокурора, виходили з того, що серед видів діяльності ТОВ "Айкула" згідно із Класифікацією видів економічної діяльності є вид діяльності 85.59 "Інші види освіти". Суди також зазначили, що відповідно до Національного класифікатора України, затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 11.10.2010 №  457, зазначені види економічної діяльності включені до розділу 85 "Освіта" (85.5. Інші види освіти). Клас 85.59 включає освіту, не обумовлену будь-якими рівнями, академічне навчання, діяльність навчальних центрів, які пропонують курси з корекції (додаткової підготовки з певної дисципліни), діяльність курсів із підвищення професійної кваліфікації, навчання мовам і навичкам спілкування, навчання комп`ютерній грамоті, релігійне навчання.

Крім того, суди попередніх інстанцій зазначили, що приміщення використовуються за цільовим призначенням і про це свідчить акт огляду орендованого державного майна від 10.05.2024 №  1/2024; балансоутримувач підтвердив, що орендоване майно використовується виключно для розміщення інженерної лабораторії з цифровою апаратурою, що дає можливість проходити практику та стажування студентам коледжу.

5.32. Водночас колегія суддів зауважує, що у справі, яка розглядається, предметом позову є, зокрема визнання недійсним договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, від 10.07.2023 №  102. 

5.33. За доводами Прокурора, які викладалися в позовній заяві, в апеляційній та касаційній скаргах, зміст спірного договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, від 10.07.2023 №  102 не свідчить про дотримання його сторонами положень частини четвертої статті 80 Закону України "Про освіту" під час його укладення, оскільки, на думку Прокурора, саме в договорі оренди має бути визначено мету (цільове призначення) використання майна.

5.34. Як установили суди попередніх інстанцій, згідно з пунктом 7.1 цього договору майно може бути використане за цільовим призначенням на розсуд орендаря, за винятком таких цільових призначень: 8 - Заклади харчування, кафе, бари, ресторани, які здійснюють продаж товарів підакцизної групи. Торговельні об`єкти, які здійснюють продаж товарів підакцизної групи; 11 - Нічні клуби, ресторани з нічним режимом роботи (після 22 год.). Сауни, лазні. Організація концертів та іншої видовищно-розважальної діяльності. Готелі, хостели, турбази, мотелі, кемпінги, літні будиночки. Комп`ютерні клуби та Інтернет-кафе; 13 - Пункти обміну валюти, банкомата, платіжні термінали. Торговельні автомати, розміщення технічних засобів і антен операторів телекомунікацій, суб`єктів підприємницької діяльності, які надають послуги зв`язку, послуги доступу до інтернету, телекомунікації, передання сигналу мовлення. Розміщення зовнішньої реклами на будівлях і спорудах. Продаж книг, газет і журналів; 15 - Ритуальні послуги. Громадські вбиральні. Збір і сортування вторинної сировини.

5.35. При цьому суди попередніх інстанцій не з`ясували відповідність змісту спірного правочину вимогам Закону України "Про освіту" та не надали правової оцінки доводам Прокурора про те, що зміст договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, від 10.07.2023 №  102 не свідчить про дотримання його сторонами положень частини четвертої статті 80 Закону України "Про освіту" під час його укладення, оскільки в договорі не визначено мету (цільове призначення) використання майна. При цьому суди не також не врахували, що надання освітніх послуг ТОВ "Айкула" не означає використання орендованого приміщення виключно за освітнім призначенням, а також не змінює змісту спірного договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, від 10.07.2023 №  102.

5.36. Отже, колегія суддів вважає, що доводи Прокурора, які стали підставами для відкриття касаційного провадження, в цьому випадку частково підтвердилися Під час вирішення цього спору суди попередніх інстанцій не врахували висновки, викладені в постановах Верховного Суду, на які посилається Прокурор, а тому дійшли передчасного висновку про дотримання сторонами спірного правочину вимог статті 80 Закону України "Про освіту" та про відсутність правових підстав для визнання недійсним договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, від 10.07.2023 №  102.

5.37. З урахуванням наведеного колегія суддів зазначає, що при вирішенні цього спору суди попередніх інстанцій не дотрималися вимог статей 73- 79, 86, 236 Господарського процесуального кодексу України щодо прийняття судового рішення на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, що унеможливило встановлення усіх фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а тому оскаржувані судові рішення у справі підлягають скасуванню як такі, що прийняті з порушенням норм процесуального права.

5.38. Вирішуючи спір у справі, що розглядається, суди першої та апеляційної інстанцій не врахували вимог норм матеріального та процесуального права, не надали належної оцінки доводам сторін, доказам, наявним у матеріалах справи, що були подані сторонами на підтвердження своїх вимог і заперечень, а тому висновки судів попередніх інстанцій про відсутність правових підстав для відмови у задоволенні позову Прокурора є передчасними.

6. Висновки Верховного Суду

6.1. Відповідно до статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. 

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. 

6.2. За змістом частин третьої, четвертої статті 310 Господарського процесуального кодексу України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема, суд не дослідив зібрані у справі докази. 

6.3. Ураховуючи допущені судами попередніх інстанцій порушення норм матеріального і процесуального права та беручи до уваги, що суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, касаційну скаргу слід задовольнити частково, а ухвалені судові рішення - скасувати з направленням справи на новий розгляд до місцевого господарського суду.

6.4. Під час нового розгляду справи суду першої інстанції слід урахувати висновки, викладені в цій постанові, дослідити та об`єктивно оцінити аргументи учасників справи і всі зібрані у справі докази в їх сукупності, всебічно і повно з`ясувати фактичні обставини справи та, залежно від встановленого, прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

7. Розподіл судових витрат

Оскільки в цьому випадку суд касаційної інстанції не змінює та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат судом касаційної інстанції не здійснюється (частина чотирнадцята статті 129 Господарського процесуального кодексу України).

Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд 

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу першого заступника керівника Львівської обласної прокуратури задовольнити частково. 

2. Постанову Західного апеляційного господарського суду від 02.09.2025 та рішення Господарського суду Львівської області від 13.02.2025 у справі №  914/2231/24 скасувати, справу №  914/2231/24 передати на новий розгляд до Господарського суду Львівської області. 

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуюча                                                                                                            Н. О. Багай

Судді                                                                                                                           Т. Б. Дроботова                                                                                                         

   Ю. Я. Чумак